Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

30.09.2020 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що [INFO] у соціальній мережі «Facebook» відповідачем [PERSON] зі своєї сторінки соціальної мережі «Facebook» здійснено поширення наступної інформації: «Увага!!! Хочу застерегти людей, які вимушено їздять за кордон...від аферистів ( [PERSON] і [PERSON] ), які возять в нелюдські умови на роботу в Німеччину. Люди терплячи знущання відробляють як домовлялись, хазяїн за роботу їм платить, а наші „земляки" посередники не виплачують тяжко зароблену копійку!!! Прошу поширити нехай свій край знає своїх ..героїв"», із додаванням фотографій, на яких зображено контактні дані (ім`я та номер телефону) [PERSON] , а також [PERSON] . Зазначена публікація розміщена у мережі інтернет у соціальній мережі «Facebook», що є відкритою соціальною мережею, яка доступна необмеженому колу осіб, серед користувачів яких є друзі, родичі, колеги позивачів тощо. Вказують, що вищенаведені публікації не відповідають дійсності, є неправдивими та порочать ім`я, честь і гідність позивачів. Таким чином, відповідачем незаконно здійснено поширення щодо позивачів недостовірної інформації, які підлягають видаленню та спростуванню з боку відповідача. Як вбачається зі змісту поширених відповідачем статей, відповідач фактично стверджує, що позивачі є аферистами, вчиняють шахрайські дії, грубо порушують законодавство про працю та не виплачують заробітної плати, тобто вчиняють кримінально карані діяння, передбачені ст. 172, 173, 175, 190 КК України. Вважають, що ефективним та достатнім способом спростування спірної інформації в даному випадку, на думку позивачів, буде публікація відповідачем у соціальній мережі «Facebook» статті про спростування неправдивих відомостей, поширених щодо [PERSON] та [PERSON] , наступного змісту: «Спростування! [PERSON] спростовує інформацію, поширену [INFO] щодо того, що [PERSON] та [PERSON] є аферистами, возять людей в нелюдські умови на роботу в Німеччину та не виплачують коштів, як недостовірну інформацію (таку, що не відповідає дійсності)». Зазначають, що за наслідками розміщення вищевказаних статей та фотоматеріалів з контактними даними позивачів в соціальній мережі «Facebook» з`явилось безліч негативних коментарів відносно позивачів. Крім того, у своєму пості відповідач просить інших користувачів соціальної мережі зробити максимальне розповсюдження вказаної інформації. Наслідки поширення негативної інформації потягли за собою нераціональне витрачання особистого часу позивачів, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Внаслідок наклепу в їхньому житті відбулись негативні зміни, щоденні думки та переживання щодо опублікованої інформації, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, бажання уникати контактів, почуття образи, приниженої гідності тощо. Опубліковані звинувачення ускладнили стосунки позивачів з найближчим оточенням. Більшість їхніх друзів висловлювали їм підтримку, але в той же час десятки осіб просто цікавилися ситуацією, що склалася, чим змушували повертатися до неприємної йому теми знову і знову. З того часу позивачі усвідомили, що багато вагомих в їх житті людей, змінили своє ставлення до них, та прагнуть отримати від них пояснення, що змушує їх триматися в постійній напрузі. Зважаючи на викладене, позивачі оцінюють розмір заподіяної з боку відповідача кожному з них моральної шкоди у сумі 25 000,00 грн. Також зазначають, що 18 серпня 2020 року позивачі звернулися до відповідача з вимогами про видалення опублікованих у соціальній мережі «Facebook» статей та публікацію спростування поширеної недостовірної інформації, однак вказані вимоги залишені відповідачем без відповіді та без задоволення. З огляду на наведене, просять суд: 1) Зобов`язати [PERSON] видалити опубліковані 01 серпня 2020 року у соціальній мережі «Facebook» статті з наступним змістом «Увага!!! Хочу застерегти людей, які вимушено їздять за кордон...від аферистів ( [PERSON] і [PERSON] ), які возять в нелюдські умови на роботу в Німеччину. Люди терплячи знущання відробляють як домовлялись, хазяїн за роботу їм платить, а наші „земляки" посередники не виплачують тяжко зароблену копійку!!! Прошу поширити нехай свій край знає своїх „героїв"», а також додані до них фотографії, на яких зображено контактні дані (ім`я та номер телефону) позивачів; 2) Зобов`язати [PERSON] опублікувати у соціальній мережі «Facebook» статті про спростування неправдивих відомостей, поширених щодо [PERSON] та [PERSON] , наступного змісту: «Спростування! [PERSON] спростовує інформацію, поширену [INFO] щодо того, що [PERSON] та [PERSON] є аферистами, возять людей в нелюдські умови на роботу в Німеччину та не виплачують коштів, як недостовірну інформацію (таку, що не відповідає дійсності)»; 3) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн.; 4) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн.; 5) Судові витрати розподілити у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04.11.2020 року цивільну справу передано на розгляд Старосамбірському районному суду Львівської області за територіальною підсудністю. 17.12.2020 року справа поступила до Старосамбірського районного суду Львівської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 року визначена для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 22.12.2020 провадження у справі було відкрито, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. 14.01.2021 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву (т.1 а.с.77-80), в якому просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень покликається зокрема на те, що на сторінці інтернет видання була вказана особа [PERSON] , а позов подано [PERSON] , тобто це зовсім інша особа, при чому позов був поданий Миглясом та [PERSON] однією позовною заявою. Також зазначає, що він дійсно працював на фірмі «DIO SHERPA sp. Z O.O», співзасновниками якої є [PERSON] , [PERSON] та гр. Польщі [PERSON] . У них була домовленість в котрій йшлося про виплату винагороди в злотих та роботу в РП, а не в Німеччині, де заробітна плата на порядок вища, ніж в РП, і ті люди, що працювали з ним та виконували таку ж роботу в цей ж період, отримали приблизно на 30 тис. грн. більше ніж він. Також вказує, що чинне законодавство (закон України «Про авторське право і суміжні права») розрізняє такі поняття, як власник «веб-сайту», «веб-сторінки», та «обліковий запис», при цьому діє правова презумпція: якщо не доведено інше, власник «веб-сайту» та «веб-сторінки» є відповідного доменного імені або отримувач послуг хостингу. В даній ситуації відповідачем по цивільній справі мала бути компанія «Facebook». А згідно статті 30 закону України «Про інформацію» говорить про те, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, а оціночні судження не підлягають спростуванню. 21.01.2021 представник позивачів адвокат Рісна Ю.Б. подала до суду відповідь на відзив (т.1 а.с.103-106), в яких зокрема зазначає наступне. Так, щодо тверджень\~відповідача про\~те, що поширення ним інформації стосується [PERSON] , а не позивача [PERSON] , вказує, що до дописів відповідачем додано\~фотографії (скріншоти),\~на яких зображено\~контактні дані\~і [PERSON] \~(номер\~його телефону)\~та його\~фото.\~Зважаючи на\~викладене,\~посилання відповідача\~про те,\~що зазначена\~інформація стосується\~іншої особи\~не відповідає\~дійсності та\~не узгоджується\~з наступними\~доводами викладеними\~у відзиві.\~Щодо покликань\~відповідача про\~правдивість поширеної\~ним інформації,\~вказує наступне.\~Як зазначено\~у відзиві\~на позовну\~заяву,\~відповідач ніби-то\~працював на\~фірмі «DIO\~SHERPA\~sp.\~Z\~O.O»\~відповідно будь-які\~вимоги щодо\~забезпечення належних\~умов праці\~чи виплати\~йому заробітної\~плати можуть\~бути заявлені\~відповідачем лише\~до цієї\~юридичної особи.\~Та обставина,\~що [PERSON] та\~ [PERSON] \~є співзасновниками\~юридичної особи,\~не створює\~у них\~жодних зобов`язань\~щодо діяльності\~даної юридичної\~особи.\~Більше того,\~відповідачем не\~надано жодних\~доказів звернення\~до повноважних\~органів Республіки\~Польщі щодо\~порушення його\~трудових прав\~за весь\~період його\~роботи на\~фірмі «DIO\~SHERPA\~sp.\~Z\~O.O»\~по 06.01.2021\~р.\~Згідно даних\~відзиву вперше\~таке звернення\~було скеровано\~відповідачем вже\~після його\~ознайомлення з\~позовною заявою,\~однак копії\~самих звернень\~відповідачем не\~надані.\~Відповідачем не\~подано жодних\~доказів на\~підтвердження правдивості\~поширеної ним\~інформації про\~те,\~що позивачі\~є «аферистами»,\~порушують права\~працівників.\~Щодо покликань\~відповідача про\~поширення ним\~оціночних суджень,\~а не\~фактичних тверджень\~про позивачів\~зазначає наступне.\~У пункті\~3\~відзиву на\~позовну заяву\~відповідач зазначає\~та підтверджує\~поширену ним\~у мережі\~«Facebook»\~інформацію,\~що з\~боку позивачів\~йому не\~забезпечено належні\~умови праці\~та виплату\~заробітної плати.\~Проте у\~пункті 4\~відзиву позивач\~уже вказує,\~що все\~ж таки\~ця інформація\~є ствердною,\~а оціночною.\~Однак поширена відповідачем\~інформація, що\~«...\~аферистів ( [PERSON] та\~ [PERSON] ),\~"\~возять людей\~в нелюдські\~умови в\~Німеччину...\~не виплачують\~тяжко зароблені\~по домовленості\~гроші!!!» не є оціночною, а є твердженнями, які, на думку відповідача, є правдивими. Позивачі не є публічними особами, політиками, щодо яких допускається публічна критика. Висловлювання чи суб`єктивна думка особи адресовані іншій особі, навіть якщо вони є оціночними судженнями, але вжиті у принизливій чи непристойній формі, можуть бути підставою для покладення на неї обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду у зв`язку з приниженням честі, гідності чи ділової репутації. З огляду на наведене, просить позовні вимоги задовольнити повністю. Ухвалою суду від 18.03.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачів адвокат Рісна Ю.Б. (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з вищенаведених підстав, просила їх задовольнити. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Представник відповідача адвокат Тиндик Р.Я. в судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених ним у письмових поясненнях (т.1 а.с.130-132). Зокрема, зазначив, що допис відповідача має оціночний характер, зокрема в частині твердження про «нелюдські умови роботи». Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Ч. 2 вищевказаної статті визначає оціночне судження як висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Зазначає, що законом надано право особи на відповідь, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Однак, позивачі таким правом не скористалися і факту невиплаченої зарплати не спростували. Також позивачами не надано жодних належних та допустимих доказів порушення їх особистих немайнових прав. На підставі викладеного, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання на 03.09.2021 не з`явився, на попередніх судових засіданнях проти позову заперечував, підтримав доводи свого представника. Заслухавши думку сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] у соціальній мережі «Facebook» відповідачем [PERSON] зі своєї сторінки соціальної мережі «Facebook» здійснено поширення наступної інформації, а саме: 1) за веб-адресою: https://www.facebook.com/groups/702702209917532/реrmalink/1543345055853239/ наступного змісту: «Увага!!! Прошу поширити, щоб вберегти людей, які вимушені їхати за кордон… від аферистів (ОЛЕГ МИГЛЯС і [PERSON] ), які возять в нелюдські умови в німеччину. Люди терплячи знущання відробляють, хазяїни за роботу розраховуються, а наші „земляки" ще й не виплачують тяжко зароблені по домовленості гроші!!!»; 2) за веб-адресою: https://www.facebook.com/groups/2852922178132780/реrmalink/3096022767156052/ наступного змісту: «Увага!!! Хочу застерегти людей, які вимушено їздять за кордон...від аферистів ( [PERSON] і [PERSON] ), які возять в нелюдські умови на роботу в Німеччину. Люди терплячи знущання відробляють як домовлялись, хазяїн за роботу їм платить, а наші „земляки" посередники не виплачують тяжко зароблену копійку!!! Прошу поширити нехай свій край знає своїх «героїв»». Як вбачається із вказаних дописів, до таких додані фотографії, на яких зображено контактні дані (ім`я та номер телефону) [PERSON] , а також [PERSON] , тобто наявна сукупність відомостей про фізичну особу, яка може бути конкретно ідентифікована. Зазначені дописи розміщені у мережі інтернет у соціальній мережі «Facebook», що є відкритою соціальною мережею, яка доступна необмеженому колу осіб. Так, інформаційне повідомлення за веб-адресою: https://www.facebook.com/groups/702702209917532/реrmalink/1543345055853239/ вподобали (переглянули) 122 користувачів Інтернет соціальної мережі «Фейсбук», 42 користувачів розмістили коментарі до цього допису та 266 користувачів поширили його на своїх персональних сторінках. Інформаційне повідомлення за веб-адресою: https://www.facebook.com/groups/2852922178132780/реrmalink/3096022767156052/ переглянуто 78 користувачами Інтернет соціальної мережі «Фейсбук» та 1 користувач поширив таке на своїй персональній сторінці. Вказані обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями «скріншотів» сторінок у соціальній мережі Facebook (т.1 а.с.15,18). Крім того, факт поширення саме відповідачем [PERSON] вказаної інформації та те, що дана інформація стосується саме позивачів [PERSON] та [PERSON] , відповідачем не заперечується. Конституція України\~передбачає, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Кожен має право на повагу до його гідності. Конституцією України\~в ст.3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до\~ст.28 Конституції України\~кожен має право на повагу до його гідності. У відповідності зі\~ст.32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У\~статті 34 Конституції України\~йдеться про те, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до\~ст. 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України\~передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 Цивільного кодексу України\~визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України). У\~статті 201 ЦК України\~передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до\~статті 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб\~підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.1\~ст.277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч.6\~ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7\~ст. 277 ЦК України). Згідно з частиною третьою\~статті 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Тлумачення\~статті 277 ЦК України\~свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Таким чином, відповідно до\~статті 277 ЦК\~ України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~статті 10\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року. Згідно із ч.2\~ст.5 Закону України «Про інформацію»\~реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Частиною 4\~ст. 14 Закону України «Про інформацію»\~передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до ч.1\~ст.30 цього Закону\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно із частиною другою\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч.2\~ст. 30 цього Закону). Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19\~постанови від 27 лютого 2009 року\~№\~1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей\~32,\~34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до роз`яснень, викладених у абзацах 3, 4, 5 пункту 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до\~статті 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою\~статті 277 ЦК\~України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У п.15\~постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) з огляду на приписи ч. 1\~ст. 9 Конституції України,\~ст. 10 ЦК України\~застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка в силу\~ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені\~законом\~і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. У справі Lingens v. Austria (заява №9815/82, рішення від 8 липня 1986 року, п.п. 41, 46) ЄСПЛ сформулював загальні принципи свободи слова, зазначивши, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. На думку ЄСПЛ, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. ?...? Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу (доведення правдивості заяв) неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказує, що «41. У своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року). В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об`єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42). Суд також звернув увагу на те, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції»). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. За загальновизнаними визначеннями честь\~це суспільна оцінка моральних і духовних якостей людини; гідність\~це самооцінка особою своїх моральних і соціальних якостей; честь є мірою гідності особи, отже, ці категорії взаємопов`язані; репутація\~це суспільно-позитивна оцінка соціальних якостей людини; ділова репутація\~це суспільно-позитивна оцінка трудових, професійних якостей особи, виконання взятих на себе зобов`язань, почуття відповідальності за виконану роботу; ділова репутація і це більш вузьке поняття ніж честь або репутація, оскільки охоплює оцінку особи лише у сфері суспільно-виробничих відносин. Під приниженням честі та гідності фізичної особи розуміється поширення недостовірної інформації про таку особу, членів її сім`ї або близьких родичів, внаслідок чого вона зазнала фізичних чи душевних страждань. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У свою чергу, судження є розумовим актом, який має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отримання результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Оціночні судження не підлягають спростуванню, а позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постановах від 24 жовтня 2018 року (справа №161/4052/16-ц) і від 18 вересня 2019 року (справа №359/8847/16-ц), яка згідно з ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~має враховуватися судами при застосуванні норм права. Аналізуючи зміст тексту спірної інформації, поширеної відповідачем, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема про те, що позивачі є «аферистами», «возять людей в нелюдські умови в Німеччину», «не виплачують тяжко зароблені по домовленості гроші (копійку)», суд вважає, що дана інформація є оціночними судженнями та суб`єктивною думкою автора, та не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані і не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності, отже не підлягає спростуванню. Зокрема, вказана інформація не містить відомостей щодо конкретних подій та фактів, не вказано в чому саме полягають аферистські (шахрайські) дії позивачів, не конкретизовано які умови на думку автора є «нелюдськими» (умови праці, проживання тощо), в чому полягає порушення даних умов, не вказано кому саме не виплачено «зароблені кошти (копійку)», не зазначено чи не виплачено саме заробітну плату чи інші «зароблені по домовленості гроші», не вказано по якій саме домовленості тощо. На переконання суду, вищенаведені вислови є лише критичною оцінкою певних фактів, які вираженні у формі суб`єктивних думок і поглядів відповідача, не вказують на будь-які факти, які мають юридичне значення (зокрема порушення законодавства про працю, не виплата заробітної плати) і які можна перевірити на предмет їх відповідності і дійсності з метою відповідних правових наслідків. Саме конкретизація обставин таких як дата, час та місце, спосіб та які саме дії були вчинені позивачами, є такими що підлягають перевірці з точки зору їх достовірності, а їх відсутність унеможливлює здійснення такої перевірки. Наведені обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку про те, що відповідачем не поширювалась недостовірна інформація, а вислови про позивача є лише оціночними судженнями, відтак такі не можуть бути предметом судового захисту, отже позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію до задоволення не підлягають. При цьому, слід зазначити, що незгода позивачів з поширеною відповідачем інформацією, є підставою для реалізації права на відповідь - висвітлення власної точки зору щодо обставин справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, що є іншим способом захисту особистих немайнових прав особи, відмінним від спростування недостовірної інформації судом. Разом із цим, як зазначалось вище, відповідно до частини другої\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Верховний Суд України в п.п. 15, 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1\~роз`яснив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Негативною необхідно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Отже наявність негативної інформації, що виражена образливою лексикою щодо певної особи (осіб), або мовними засобами, що негативно характеризують її, та вживання таких слів і виразів у тексті розцінюється як образа, як посягання на честь та гідність. Висловлювання чи суб`єктивна думка особи адресовані іншій особі, навіть якщо вони є оціночними судженнями, але вжиті у принизливій чи непристойній формі, можуть бути підставою для покладення на неї обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду у зв`язку з приниженням честі, гідності чи ділової репутації. Так, відповідно до Академічного тлумачного словника української мови значення слова «аферист» - це той, хто займається аферами; шахрай. Враховуючи значення слів, що були вжиті щодо позивачів відповідачем, суд вважає, що висловлювання відповідача [PERSON] на адресу позивачів «аферисти» являється його суб`єктивною думкою, однак такі вислови відповідача поза розумним сумнівом є образливими, оскільки вказані слова вжиті відповідачем в принизливій формі, шляхом давання негативної оцінки особистим якостям чи поведінці позивачів [PERSON] та [PERSON] , що різко суперечить прийнятому спілкуванню між людьми. Враховуючи те, що позивачі не є ні громадськими діячами, ні публічними особами, щодо яких межа допустимої критики є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, суд приходить до висновку, що такі висловлення відповідача щодо позивачів є такими, що порушують немайнові права позивачів та принижують їх честь і гідність, що підлягає судовому захисту відповідно до приписів чинного законодавства та є підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статей\~23,\~1167 ЦК України. Згідно із\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Однак, на підтвердження своїх заперечень про те, що висловлювання відповідача на адресу позивачів не були образливими, відповідач не надав суду будь-яких доказів, які б спростовували зазначені доводи позивачів, зокрема й висновку експерта. Клопотання про призначення у справі експертизи учасниками справи заявлено не було. Згідно із ч. 1\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4. ч. 2\~ст. 23 ЦК України). Главою 22 ЦК України\~визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України). Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз`яснено у п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати зокрема у: приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, як про це зазначив Пленум ВСУ в п. 5\~Постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3\~ст. 23 ЦК України\~розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Оскільки поширена умисно відповідачем інформація порушує особисті немайнові права позивачів та завдає їм душевних страждань, суд вважає, що покладення на відповідача обов`язку відшкодувати таку шкоду є справедливою сатисфакцією завданої позивачам моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності та співмірності завданих позивачам моральних страждань та заподіяною шкодою. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині заподіяння моральної шкоди в розмірі 25000 гривень, позивачі покликались зокрема на те, що внаслідок поширення відповідачем вказаної інформації в їхньому житті відбулись негативні зміни, емоційні переживання щодо опублікованої інформації, тривога, тимчасова відірваність від активного соціального життя, погане самопочуття, нервозність, дратівливість, почуття образи, приниженої гідності тощо. Приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи в сукупності вищевказані негативні наслідки, які настали для позивачів внаслідок поширення відповідної інформації про них, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнали позивачі, час та зусилля, спрямовані на захист порушеного права, також беручи до уваги ступінь вини відповідача і його майновий стан та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за можливе позовні вимоги в частині про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково та для відшкодування\~завданої позивачам\~моральної шкоди стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду в розмірі по 1000 гривень кожному з позивачів. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Розподіл судових витрат здійснюється судом за правилами\~статті 141 ЦПК України. Так, за пред`явлення даного позову, який подано до суду у 2020 році, позивачами [PERSON] та [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі по 3783,60 гривень кожним, що підтверджується квитанціями Відділення ПрАТ АБ «Укргазбанк» №405/13 №51721359 та №51721212 від 24.09.2020 (т.1 а.с.6,7). Тобто у відповідності до п.1.5 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за позовну заяву про захист честі та гідності фізичної особи, а саме: за дві позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на момент пред`явлення даного позову становить - 840,80 гривень, та за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на момент пред`явлення даного позову, із урахуванням ціни позову, становить 2102 гривні (840,80+840,80+2102=3783,60). Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а саме: в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 25000 гривень, такі задоволені частково на суму 1000 гривень, тобто на 4%, тому на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе покласти на відповідача [PERSON] судові витрати пропорційно задоволеного у відношенні нього позову на суму 84,08 гривні щодо кожного з позивачів (2102х0,04=84,08).

Outcome: partial