Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

27.03.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просить: визнати наказ УДНДІ «УКРВОДГЕО» №11-ОС від 06.03.2017 року незаконним; поновити його на посаді інженера УДНДІ «УкрВодГео», з внесенням відповідних записів в трудову книжку з 07.03.2017 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.03.2017 року по день винесення рішення; стягнути з відповідача на його корить заборгованість з заробітної плати з компенсаціями у розмірі 120669 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості з заробітної плати, яка визначається відповідачем, у розмірі 120669 грн. В своїх доводах посилається на те, що він працює у відповідача з 1986р. на різних інженерних посадах, з 09.01.2013 року переведений в проектно-технологічний відділ на посаду інженера, є кадровим співробітником, стягнень не мав. Адміністрація встановила йому неповний робочий тиждень - 3х-денний. 06.03.2017 року наказом №11-ОС він був звільнений з займаної посади згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України. Зазначене звільнення з посади інженера вважає незаконним і безпідставним. Відповідачем порушений порядок накладення дисциплінарного стягнення, оскільки згідно з ч.1 ст. 149 КЗпП відповідач був зобов'язаний витребувати у нього письмові пояснення, йому не вручали подібних вимог, навіть не пропонували надати такі пояснення, тому на наданих відповідачем документах відсутній його підпис. Коли йому вручили наказ про звільнення від 06.03.2017 року, то він одразу у ньому зазначив, що він не згоден із звільненням, прогулів не здійснював. Пунктом 4 ст.40 КЗпП встановлено, що прогулом є відсутність на роботі більше трьох годин. Однак, у всіх доповідних і актах зазначено про відсутність на робочому місці, що не може кваліфікуватися як прогул. Причини його звільнення, наведені в наказі № 11-ОС (а саме п.4 ст.40 КЗпП України) не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки прогулу він не здійснював, та, зокрема, 06.02.2017р. з 9-00 до 13-00, і 13.02.2017р. з 14-00 до 17-30, та 01.03.2017р. з 9-00 до 13-00 він був на роботі. Він ніколи не був ознайомлений з будь-якими актами про його відсутність на роботі, більш того, у нього ніколи не вимагали ніяких пояснень з цього приводу. Йому не було відомо, що було якесь засідання представників адміністрації і профкомів з приводу прогулів, його не ознайомлювали з протоколом засідання представників адміністрації і профкомів УДНДІ «УкрВОДГЕО» від 03.03.17г. Таким чином, відповідачем не доведено, що він здійснив прогул в розумінні п.4 ст.40 КЗоТ, тому звільнення його за цим пунктом є незаконним. Оскільки його звільнення є незаконним, тому він має бути поновлений на роботі на займаній посаді. Крім того, згідно зі ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.03.2017 року по день винесення рішення. При звільненні відповідач грубо порушив вимоги ст. 116 КЗпП, не виплативши йому остаточний розрахунок ні в день звільнення, ні пізніше, не дивлячись на його вимоги. Згідно з розрахунковими листами та довідкою, поданими відповідачем в засіданні суду, заборгованість по зарплаті після звільнення становить 65202,62 грн. і не погашена по сьогоднішній день. Така заборгованість утворилася з 2013р. через систематичні порушення відповідачем вимог ст. 115 КЗпП про своєчасну виплату зарплати. Згідно з ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» та виплати трьох відсотків річних за прострочення будь-яких грошових зобовязань, розрахункова сума компенсації по зарплаті складає 55466,38 грн. Невиплата зарплати змусила його брати гроші в борг для можливості жити. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, надали пояснення відповідно до викладених в позові вимог. Позивач в ході судового розгляду пояснив, що він працює у відповідача з 1986р. на різних інженерних посадах, з 09.01.2013 року переведений в проектно-технологічний відділ на посаду інженера, стягнень ніколи не мав. Оскільки нове керівництво інституту всіх почало звільняти, то йому також було запропоновано звільнити за власним бажанням, однак він відмовився, оскільки перебуває в предпенсійному віку та хотів допрацювати. Оскільки він відмовився звільнятися, то директор інституту вжив незаконних заходів та звільнив його нібито за прогул, однак складені відповідачем акти є підробленими та не відповідають обставинам, зазначеним в них. У всі дні, які зазначені в наказі про звільнення як прогули, він був на роботі. Він не був ознайомлений з будь-якими актами про його відсутність на роботі, у нього не вимагали ніяких пояснень з цього приводу. І лише 06.03.2017 року йому було вручено наказ №11-ОС про звільнення з роботи за прогул. Він, які і інші працівники, завжди вранці відмічався про прихід на роботу та розписувався в журналі реєстрації приходу на роботу, а вкінці дня розписувався за вихід з роботи. Після звільнення він ніде не працює, заборгованість з заробітної плати йому не виплачено. Представник [PERSON] також зазначала, що акти про відсутність позивача на роботі є підробленими та не відповідають дійсним обставинам зазначених в цих актах. Крім того, будівля де працював позивач взимку було відключено опалення, тобто в будівлі було холодно, тобто навіть елементарно, щоб погрітися, позивач міг вийти зі свого приміщення робочого місця, однак це не може свідчити про відсутність його на роботі взагалі в будівлі УДНДІ «УкрВОДГЕО». Оскільки в інституті вівся журнал реєстрації приходу працівників на роботу, в якому позивач розписувався щодня, в тому числі, у дні нібито прогулів, то представник відповідач навмисно не надає для огляду вказаний журнал для обліку, при цьому саме ж керівництво інституту і ввело наказом від 05.01.2017 необхідність ведення цього журналу. Акти про відсутність на роботі позивача складись за участю працівників, які перебували у відпустці. Представник відповідача УДНДІ «Укрводгео» - [PERSON] в судове засідання не зявився, в ході судового розгляду справи представник позов визнав частково, визнав позовні вимоги в частині стягнення основної суми заборгованості у сумі 65201 грн. 52 коп., та заявлену компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 55466 грн. 38 коп. Позовні вимоги в частині визнання звільнення позивача незаконним та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не визнав, просив відмовити у задоволенні цих вимог, оскільки звільнення позивача за прогули є законним. Підставою звільнення [PERSON] з посади згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України стали його прогули без поважних причин: 06.02.2017 р. з 09:00 до 12:30; 13.02.2017 р. з 14:00 до 17:30; 01.03.2017 р. з 09:00 до 13:00. Про випадки відсутності на роботі позивача в своїх доповідних до на ім'я директора повідомляв заступник директора [PERSON] У зв'язку з надходження зазначених доповідних, директором видавалися накази про створення комісії з метою розслідування та фіксування фактів відсутності на роботі позивача. Створена комісія складала акти про відсутність позивача на робочому місці. Для встановлення причин відсутності на роботі наказами директора створювалася комісія, якій було доручено складання актів з відповідними поясненнями [PERSON] З метою відібрання письмових пояснень позивача, директором видавалися письмові вимоги про надання пояснень, які [PERSON] відмовлявся отримувати. Факти відмов від надання пояснень підтверджується актами про відмову від надання пояснень. На засіданні представників адміністрації та профкомів УДНДІ «Укрводгео» було прийнято рішення про звільнення позивача. Оскільки ведення табелю реєстрації приходу на роботу і виходу з роботи не передбачено законодавством, то підстав для надання їх до суду не вбачається. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно з записами з трудової книжки, позивач [PERSON] працює в УДНДІ «УкрВодГео» з 1986 року, 09.01.2013 року на підставі наказу від 08.01.2013 року переведений в проектно-технологічний відділ (сектор) на посаду інженера, та звільнений з роботи 06.03.2017 року (а.с. 6-9). Як вбачається з довідки УДНДІ «УкрВодГео» від 05.09.2014 року, заборгованість з заробітної плати перед позивачем, починаючи з квітня 2013 року, станом на 22.08.2014 року складає 20 408 грн. 64 коп. (а.с. 12), заборгованість з заробітної плати станом на 28.01.2015 року 26028 грн. 69 коп. (а.с. 11), заборгованість з заробітної плати станом на 22.11.2016 року 61950 грн. 27 коп. (а.с. 10) Згідно з довідкою УДНДІ «УкрВодГео» від 27.09.2017 року, заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати перед позивачем, починаючи з січня 2014 року, станом на 27.09.2017 року складає 65201 грн. 52 коп. (а.с. 116). Зазначена сума заборгованості також підтверджується розрахунками листками з січня 2014 по березень 2017 року (а.с. 119-125). Вказана сума заборгованості з заробітної плати у розмірі 65 201 грн. 52 коп. відповідачем не погашена та станом на день винесення рішення позивачу сума заборгованості не зменшилася. Вказану суму заборгованості визнав також представник відповідача в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При звільненні позивача з ним не були проведені остаточні розрахунки та виплати. У звязку з цим, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 65201 грн. 52 коп. підлягають задоволенню. Положеннями статті 34 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до статті 2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до розрахунку позивача, з якими погодився представник відповідача та визнав позовні вимоги в цій частині, компенсація у звязку з порушенням строків її виплати заробітної плати позивачу за період з квітня 2013 року по 06.03.2017 року складає 49731 грн. 38 коп., та три відсотки річних за вказаний період у розмірі 5735 грн. (що передбачено ст. 625 ЦК України, за якою виплату трьох відсотків річних за прострочення будь-яких грошових зобовязань), загальна сума компенсації у звязку з затримкою виплати заробітної плати складає 55466 грн. 38 коп. Враховуючи, що вказані вимоги на суму 55466 грн. 38 коп. визнані представником відповідача, і суд задовольняє позовні вимоги в межах заявлених вимог, то вказана сума загальної компенсації підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наказу в.о. директора УДНДІ «УкрВодГео» від 06.03.2017 року №11-ОС, [PERSON] звільнено 06.03.2017 року з посади інженера проектно-технологічного сектору згідно з п. 4 ст. 40. КЗпП України за прогули без поважних причин: 06.02.2017 року з 9-00 до 12-30, 13.02.2017р. з 14-00 до 17-30, 01.03.2017 р. з 9-00 до 13-00. В наказі зазначено, що [PERSON] від надання пояснень про причини відсутності відмовився. Підстави: 1. Акти про відсутність на робочому місті від 06.02,13.02,01.03.2017р.; 2. Акти про відмову надання пояснень від 06.02,15.02,01.03. 2017р; 3. Протокол засідання представників адміністрації та профкомів УДНДІ "УКРВОДГЕО" від-03.03.2017р. (а.с. 73) Як вбачається з копії доповідної записки першого заступника [PERSON] від 06.02.2017 р., останній повідомив в.о. директора [PERSON] про відсутність [PERSON] на робочому місці о 09:10 год. 06.02.2017 року (а.с. 93) На підставі наказу в.о. директора від 06.02.2017 року №2-А наказано створити комісію УДНДІ "УКРВОДГЕО" у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON], з метою розслідування та фіксації факту відсутності на роботі [PERSON] (а.с. 92) Згідно з копією акту комісії від 06.02.2017, комісією складено акт, що 06.02.2017 [PERSON] був відсутній на робочому місці з 09-00 до 12-30 год. (а.с. 91) Згідно з копією листа в.о. директора [PERSON] від 06.02.2017, останній звернувся до [PERSON] з листом негайно надати письмове пояснення за фактом його відсутності на робочому місці 06.02.2017 з 09-00 до 12-00 (а.с. 89) Відповідно до копії наказу в.о. директора від 06.02.2017 №3-А наказано створити комісію (той же склад комісії) у звязку з відмовою надати [PERSON] письмові пояснення про відсутність на робочому місці (а.с. 90) Згідно з копією акту комісії від 06.02.2017, комісією складено акт, що [PERSON] відмовився від надання письмового пояснення про відсутність на робочому місці 06.02.2017 з 09-00 до 12-00 (а.с. 88) Як вбачається з копії доповідної записки першого заступника [PERSON] від 13.02.2017 р., останній повідомив в.о. директора [PERSON] про відсутність [PERSON] на робочому місці станом на 14:05 год. 13.02.2017 року (а.с. 87) На підставі наказу в.о. директора від 13.02.2017 року №4-А наказано створити комісію УДНДІ "УКРВОДГЕО" у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON], з метою розслідування та фіксації факту відсутності на роботі [PERSON] (а.с. 86) Згідно з копією акту комісії від 13.02.2017, комісією складено акт, що 13.02.2017 [PERSON] був відсутній на робочому місці з 14-00 до 17-30 год. (а.с. 85) Згідно з копією листа в.о. директора [PERSON] від 15.02.2017, останній звернувся до [PERSON] з листом негайно надати письмове пояснення за фактом його відсутності на робочому місці 13.02.2017 з 14-00 до 17-30 (а.с. 83) Відповідно до копії наказу в.о. директора від 15.02.2017 №5-А наказано створити комісію (той же склад комісії) у звязку з відмовою надати [PERSON] письмові пояснення про відсутність на робочому місці 13.02.2017 з 14-00 до 17-30 (а.с. 84) Згідно з копією акту комісії від 15.02.2017, комісією складено акт, що [PERSON] відмовився від надання письмового пояснення про відсутність на робочому місці 13.02.2017 з 14-00 до 17-30 (а.с. 82) З копії доповідної записки першого заступника [PERSON] від 01.03.2017 р. вбачається, що останній повідомив в.о. директора [PERSON] про відсутність [PERSON] на робочому місці о 09:25 год. 01.03.2017 року (а.с. 81) На підставі наказу в.о. директора від 01.03.2017 року №6-А наказано створити комісію УДНДІ "УКРВОДГЕО" у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON], з метою розслідування та фіксації факту відсутності на роботі [PERSON] (а.с. 80) Згідно з копією акту комісії від 01.03.2017, комісією складено акт, що 01.03.2017 [PERSON] був відсутній на робочому місці з 09-00 до 13-00 год. (а.с. 79) Згідно з копією листа в.о. директора [PERSON] від 01.03.2017, останній звернувся до [PERSON] з листом негайно надати письмове пояснення за фактом його відсутності на робочому місці 01.03.2017 з 09-00 до 13-00 (а.с. 77) Відповідно до копії наказу в.о. директора від 01.03.2017 №7-А наказано створити комісію (той же склад комісії) у звязку з відмовою надати [PERSON] письмові пояснення про відсутність на робочому місці 01.03.2017 з 09-00 до 13-00 (а.с. 78) Згідно з копією акту комісії від 01.03.2017, комісією складено акт, що [PERSON] відмовився від надання письмового пояснення про відсутність на робочому місці 01.03.2017 з 09-00 до 13-00 (а.с. 76) З копії протоколу засідання представників адміністрації та профкомів УДНДІ "УКРВОДГЕО" від 03.03.2017 року, вбачається, що на засіданні вирішувалось питання про прийняття рішення щодо звільнення [PERSON] за прогули без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. [PERSON] проінформувала про те, що [PERSON] не є членом профспілки працівників науки, виробництва та фінансів, але вона підтримує рішення про звільнення [PERSON] за прогули. [PERSON] проінформувала про те, що [PERSON] також не є членом профспілки працівників будівництва та промисловості будівельних матеріалів та що, вона також підтримує рішення про звільнення [PERSON]Г за прогули. [PERSON] підтвердив про наявність в діях [PERSON] достатніх підстав щодо його звільнення за прогули без поважних причин з згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, запропонував провести процедуру ознайомлення з Наказом про звільнення та видачу трудової книжці в присутності призначеної раніше комісії. Було вирішено видати відповідний Наказ про звільнення [PERSON] 06.03.2017р., провести процедуру ознайомлення з Наказом про звільнення та видачу трудової книжки (а.с. 75) Як вбачається з копії наказу від 06.03.2017 №11-ОС, [PERSON] ознайомився з ним 06.03.2017 року та отримав його копію, про що він зазначив в наказі, а також зазначив в наказі, що не погоджується з ним, прогулів не вчиняв (а.с 73). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Тобто, прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника більше трьох годин упродовж робочого дня саме на роботі, а не на робочому місці. Отже, якщо позивач був відсутній на своєму робочому місці (в кабінеті, кімнаті), але знаходився на території будівлі інституту, в інших приміщеннях будівлі інституту, то це не може вважатися прогулом в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, у всіх доповідних записках та актах комісії зазначалось саме про відсутність позивача на своєму робочому місці, а не на роботі взагалі. Тобто доповідні записки та акти комісії не містять фактичних обставин для підтвердження факту відсутності позивача саме на роботі. Саме роботодавець зобовязаний на підставі належних доказів довести факт відсутності працівника на території УДНДІ «УкрВодГео», однак таких доказів відповідачем надано не було. Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Враховуючи конкретні обставини у цій справі, відповідачем не було надано достатньо доказів на підтвердження того, що позивачу все ж таки пропонувалось надати відповідні пояснення з приводу, як стверджує відповідач, відсутності на робочому місці позивача тричі у вказані дні та години. Зокрема, Наказом в.о. директора УДНДІ «УкрВодГео» від 05.01.2017 року №1-А, з метою забезпечення контролю за додержанням трудової дисципліни співробітниками інституту призначено відповідальну особу за ведення табелю реєстрації приходу на роботу і виходу з роботи (а.с. 74) Таким чином, саме керівництвом УДНДІ «УкрВодГео» було введено з січня 2017 року табель реєстрації приходу на роботу і виходу з роботи, в якому повинні були розписуватися працівники, приходячи на роботу та коли покидали роботу. Позивач стверджував, що він розписувався двічі на день про прихід та на роботу та вихід з роботи, в, тому числі, в дні, які йому ставлять в провину як прогул, тобто стверджував, що у вказані дні та час він був на роботі, тому він не здійснював прогули, про що також додатково зазначив одразу в наказі про його звільнення, не погоджуючись з ним. Разом з тим, клопотання представника позивача (а.с.97), яке було задоволено в судовому засіданні за участю представника відповідача (а.с.117), а також на запит суду (а.с. 162,168) та клопотання позивача, які направлені ним безпосередньо на адресу відповідача (а.с. 201-202), відповідачем не було надано ні суду, ні позивачу витребувану копію табеля (журналу) реєстрації приходу на роботу та виходу з роботи, де можна б було побачити підписи позивачу у вказані дні, що могло б підтвердити наявність позивача на роботі у вказані дні. При цьому, суд враховує, що ведення вказаного табелю (журналу) було наказано саме на підставі Наказом в.о. директора УДНДІ «УкрВодГео» від 05.01.2017 року №1-А, тому суд розцінює такі дії відповідача щодо ненадання вказаного табелю (журналу) без поважних причин протягом тривалого часу як намагання ухилитися від можливості позивача підтвердити його доводи щодо присутності на роботі у вказані дні та час. Також, вказаними запитами у відповідача витренувались для огляду оригінали реєстрації наказів з грифом «А» і «ОС» з метою підтвердження справжності фактів видання відповідачем таких приказів, їх дат видання (в дні, якими датовані накази або ж видання їх «одним днем») тощо. При цьому, пунктом 243 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1242, передбачено, що накази з питань основної діяльності установи, з адміністративно-господарських питань, з кадрових питань (особового складу) групуються у різні справи. Накази з кадрових питань (особового складу) групуються у справи відповідно до їх видів та строків зберігання. В пункті 105 Типової інструкції з діловодства зазначено, що накази нумеруються у порядку їх видання у межах календарного року. Відповідно до пункту 164 Типової інструкції з діловодства документи установи реєструються за групами залежно від назви, виду, автора і змісту документів. Таким чином, накази, видані в установі, реєструються в окремих журналах реєстрації. Наприкінці календарного року у кожному журналі робиться підсумковий запис, із зазначенянм кількості зареєстрованих документів, а також зазначаються крайні дати та крайні номери. Натомість посилаючись лише на вказані акти комісії та доповідні [PERSON], відповідачем не було надано інших доказів для підтвердження обставин зазначених в актах (витребуваних табелів (журналів) тощо, допиту у якості свідків членів комісії про обставини зазначені ними в акті тощо). Більш того, навіть в табелі обліку використання робочого часу, наданого представником позивача після ознайомлення з цим документом (який був наданий представником відповідача для ознайомлення представнику позивача 17.10.2017 року), зазначено позначки «б/с» в дні, які відповідач стверджує про здійснення позивачем прогулів 06.02.2017, 13.02.2017р., 01.03.2017, а не позначки про прогули (ПР). Також представником позивача на підтвердження того, що будівлю, де працював позивач, з 18.03.2016 року було відключено від опалення, надано відповідь КП «Харківські теплові мережі» від 01.03.2018 року, тобто в будівлі в лютому та березні 2017 було холодно, тобто навіть елементарно, щоб погрітися, позивач міг вийти зі свого приміщення робочого місця, однак це не може свідчити про відсутність його на роботі взагалі в будівлі УДНДІ «УкрВОДГЕО». Зазначені обставини також не спростовані відповідачем, який зобовязаний створювати належні умови праці. Таким чином, представником відповідача не були спростовані достатніми та належними доказами доводи позивача щодо присутності його на роботі у вказані дні та години. В справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Отже, надання належних доказів на підтвердження здійснення працівником прогулу - це обовязок відповідача. Якщо відповідач не має змогу підтвердити кожну обставину, то суд, з урахуванням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, має задовольнити позовні вимоги та визнати звільнення незаконним. Оскільки позивач не був членом профспілок, то відповідно до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, може бути проведено без попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації. Таким чином, відповідачем не було доведено законність звільнення позивача у звязку з прогулом на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, тому звільнення позивача на підставі наказу від 06.03.2017 №11-ОС є незаконним, тому позовні вимоги щодо визнання наказу про звільнення незаконним підлягають задоволенню. Частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки позивача було незаконно звільнено 06.03.2017 року з займаної посади, то позивач підлягає поновленню з 07.03.2017 року на попередній роботі на посаді інженера проектно-технологічного сектору УДНДІ "УКРВОДГЕО". Відповідно до п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58, у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення у разі незаконного звільнення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі. Таким чином, рішення суду про незаконне звільнення позивача та поновлення його на роботі є підставою для внесення відповідних записів в трудову книжку, тому додаткового зазначення рішенням суду таких вимог є необґрунтованим, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Враховуючи, що позивач незаконно звільнений і поновлений на роботі, то він має право на виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому не більш як за один рік, однак якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки справа розглядалась з 27.03.2017 року по 17.05.2018 року, тобто один рік та майже два місяці, то суд враховує, що тривалість такого розгляду не була повязана з діями позивача, а зазвичай розгляд справи відкладався у звязку з неявками представника відповідача та очікування наданням ним доказів, тобто справа розглядалась більше року не з вини позивача, тому суд згідно зі ст. 235 КЗпП України виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто по день винесення рішення. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося 06.03.2017 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за січень і лютий 2017 року. Як вбачається з розрахункових листків за січень та лютий 2017 року, позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 1760 грн. за 11 робочих днів та 1600 грн. за 10 робочих днів, що складає 3360 грн. за 21 день, тобто середньоденна заробітна плата позивача становила 160 грн. (3360/21). При цьому, суд не включав у розрахунок виплати (індексацію заробітної плати), які не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати згідно п. 4 розділу ІІІ Порядку Враховуючи, що позивач працював 3-денний робочий тиждень (робочі дні: понеділок, середа, пятниця), то середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.03.2017 по 17.05.2018 року (день винесення рішення) складає 28160 грн. (160 х 176 робочих днів з вказаним режимом роботи позивача). Також суд враховує вимоги п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У звязку з цим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з заробітної плати у розмірі 65201 грн. 52 коп., загальної суми компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 55466 грн. 38 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28160 грн., з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Згідно з ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; 4) поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. У звязку з цим, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 430 ЦПК суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. Таким чином, ч. 2 вказаної статті передбачено право суду допустити негайне виконання рішення в частині стягнення всієї суми боргу при присудженні працівникові виплати заробітної плати. У звязку з цим, з урахуванням п. 2 ч.1, ч. 2 ст. 430 ЦПК суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 65201 грн. 52 коп. Для негайного виконання рішення суду в іншій частині платежів суд підстав не вбачає. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», і позовні вимоги немайнового характеру щодо незаконного звільнення та поновлення на роботі, за які сплаті підлягав на час звернення до суду судовий збір у розмірі 640 грн., та позовні вимоги майнового характеру щодо стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації та вимушеного прогулу, за які сплаті підлягає судовий збір у розмірі 1488,28 грн. (148827,90 х 1%), - задоволені, то стягненню відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Держави підлягає судовий збір у розмірі 2128,28 грн. Суд постановляє рішення в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір необхідно компенсувати за рахунок Держави.

Outcome: partial