Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

18.06.2020 р. Прокурор звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що Новокаховською місцевою прокуратурою Херсонської області під час моніторингу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виявлено оформлення права постійного користування земельною ділянкою після смерті [PERSON] комунальної власності, площею 21,4766 га, цільове призначення землі запасу, розташованої на території Долматівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, що стало підставою для ініціювання цього позову. Спірну земельну ділянку [PERSON] отримав на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії ІІ- ХС № 005600 від 01.03.1996 року, виданого Голопристанською районною радою, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 272. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина та Голопристанською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 201/2011. 13.08.2019 року державним нотаріусом Голопристанської державної нотаріальної контори Херсонської області Негрою О.А. за № 591 [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою площею 21,4766 га, кадастровий номер 6522382500:05:001:0583, яка розташована на території Долматівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, яка належала померлому [PERSON] , що зареєстровано в Державному реєстрі речових справ на нерухоме майно 10.07.2019 року за № 1872182265223. Прокурор вказує, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №908/799/17, від 13.08.2019 зі справи №908/1393/18, Верховного суду України від 05.10.2016р. у справі №6-2329цс16 від 23.11.2016 у справі №6-3113цс-16. Отже, право постійного користування земельною ділянкою площею 21,4766 га, яка належала [PERSON] припинилось [INFO] у зв`язку зі смертю останнього. Вказана земельна ділянка не увійшла до складу спадщини, внаслідок чого у державного нотаріуса не було правових підстав для оформлення спадкових прав та видачі Свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2019 року, та здійснення державної реєстрації права похідного від права власності. Таким чином, на підставі ст. 1301 ЦК України, прокурор просив визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину від 13.08.2019 року та у зв`язку з цим, на підставі положень ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просив скасувати рішення державного реєстратора - державного нотаріуса Негри О.А. № 48213872 від 13.08.2019р. з одночасним припиненням державної реєстрації права користування. Крім цього вказуючи на відсутність у [PERSON] правових підстав набуття права користування земельною ділянкою, оскільки таке право припинилось у зв`язку зі смертю [PERSON] з [INFO], земельна ділянка незаконно передана останньою ФГ «Богар», який користується спірною земельною ділянкою, поза волею власника майна - Долматівської ОТГ, а тому земельна ділянка підлягає поверненню. З посиланням на ст. 387 ЦК України, Прокурор просив зобов`язати фермерське господарства «Богар» (код ЄДРПОУ 19230719) повернути Долматівській сільській раді (код ЄДРПОУ 34381816) земельну ділянку площею 21,4766 га, кадастровий номер 6522382500:05:001:0583, розташовану на території Долматівської сільської ради Голопристанського район Херсонської області, вартістю 1600000,00 (один мільйон шістсот тисяч гривень 00 копійки). З приводу пред`явлення позову прокурором вказано, що з 05.06.2018 року спірна земельна ділянка передана Долматівській ОТГ, однак, остання проявила бездіяльність і не здійснила державну реєстрацію права власності. Натомість, така реєстрація здійснена під час оформлення спадщини. Таким чином, прокурором встановлено та визначено поважні причини та необхідні й достатні підстави для представництва в суді інтересів держави, оскільки заходи реагування щодо витребування незаконно вибулої земельної ділянки до комунальної власності та відновлення інтересів територіальної громади відповідним уповноваженим органом Долматівською сільською радою, не вживаються, що вказує на нездійснення захисту інтересів держави. 03.09.2020р. представник ФГ «Богар» Гончаров М.В. подав відзив в якому зазначив, що при зверненні до суду з даним позовом прокурор в обґрунтування необхідності захисту інтересів держави, бездоказово та необґрунтовано вказав на те, що Долматівською сільською радою впродовж тривалого часу не вжито жодних заходів щодо звернення до суду із відповідним позовом. Відтак, взяття прокурором на себе повноважень на пред`явлення позову вважає безпідставним. Крім цього вказав, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту інтересів держави в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права постійного користування як первісних вимог для задоволення похідної - повернення земельної ділянки, оскільки така вимога є самостійною та з огляду на суб`єктний склад сторін (юридичні особи) повинна розглядатися в порядку господарського судочинства. Вказана вимога є також безпідставною з огляду на те, що у разі смерті громадянина - засновника СФГ (ФГ) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення ФГ його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за ФГ до якого воно перейшло після створення ФГ, про що зазначено у постанові ВС від 26.06.2020р. по справі 922/989/18. Таким чином, за ФГ «Богар» зберігається право постійного користування на земельну ділянку, площею 21,4766 гр. Прокурором не наведено жодної обґрунтованої підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а доводи позовної заяви щодо цих вимог зводяться лише до того, що у зв`язку зі смертю [PERSON] припиняється право постійного користування спірною земельною ділянкою. Таким чином, просив в частині вимог до ФГ «Богар» провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, а в іншій частині вимог відмовити. Ухвалою суду від 19.11.2020р. витребувано з Голопристанської державної нотаріальної контори копію спадкової справи №201/2011, яка була заведена після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В судовому засіданні 14.01.2021р. Заславець О.М. вимоги позову підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі. Зазначила, що в силу рішення ВП ВС від 26.06.2020 року, право на земельну ділянку має бути оформлено належним чином, в даному випадку право користування за ФГ «Богар» ніяким чином не оформлено. На теперішній час власником земельної ділянки являється Долматівська сільська рада. [PERSON] на праві постійного користування володів земельною ділянкою і право на цю земельну ділянку не входило до спадкової маси, тому свідоцтво на ім?я [PERSON] не могло бути видано на підставі ст. 1218 ЦК України. Вважає, що не зважаючи на рішення ВС, ФГ «Богар» не має законного права володіти земельною ділянкою. В судовому засіданні 04.02.2021р. свою позицію підтвердила та наполягала на задоволенні позову з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач Негра О.А. в судовому засіданні 14.01.2021р. позов не визнав та зазначив, що відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В даному випадку право користування земельною ділянкою - майнове право. Право користування земельною ділянкою [PERSON] підтверджується державним актом. Відповідно до рішення КСУ - ці акти дійсні. Свідоцтво про право на спадщину видано 13.08.2019 року, право про постійне користування зареєстроване 15.07.2019 року. Тому земельна ділянка залишилась у власності територіальної громади, а право користування успадкувалось. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні 14.01.2021р. підтримав свою позицію, викладену у відзиві, а саме просив провадження у справі за вимогою про повернення земельної ділянки закрити, оскільки це спір між юридичними особами тому є підсудністю господарського суду. Щодо оскарження свідоцтва про право на спадщину вказав, що прокуратура і Долматівська сільська рада не мають відношення до спадкової справи. Після смерті [PERSON] спадкоємець [PERSON] є дружиною спадкодавця тому права та інтереси Долматівської сільської ради не порушуються. Спадкодавець отримав земельну ділянку в постійне користування, що підтверджується державним актом та утворив ФГ, використовував землю в діяльності ФГ. [PERSON] успадкувала саме право постійного користування земельною ділянкою, а не нерухомість, є головою ФГ. Право власності на земельну ділянку залишається за Долматівською сільською радою. В останнє судове засідання відповідачі та їхній представник не з`явилися, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення прокурора, з`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. Матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення Голопристанської районної ради народних депутатів Голопристанського району Херсонської області від 01.12.1995р. №53 [PERSON] було надано у постійне користування земельну ділянку площею 30,0 га. на території Долматівської сільської ради. Землю надано для ведення селянського (фермерського) господарства. Вказані відомості підтверджуються Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ХС №005600, виданого 01 березня 1996р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №272. Згідно відомостей про юридичну особу, державна реєстрація СФГ « Богар » відбулася 22.01.1996 року. Частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року, на момент створення СФГ «Богар») Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства. Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року) користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання земельної ділянки [PERSON] земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення СФГ надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства. Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону від 23 липня 1993 року № 3312-XII, на момент створення СФГ «Богар»; втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство») після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи. Звідси законодавством, чинним на момент створення СФГ «Богар», було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ. Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII). За змістом наведених приписів на час створення СФГ «Богар» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першої статті 29 Закону № 2009-XII). 19 червня 2003 року було прийнято новий Закон України № 937-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність. У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV). Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення. Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України. Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19) та від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19), які згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України підлягають обов`язковому врахуванню судом. Крім цього, в п. 53 постанови ВП ВС від 23.06.2020р. зазначено, що аналіз приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV дає можливість зробити висновок про те, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства. В п. 68, 69 також вказано, що одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства. Звідси у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку. Подібні висновки також зазначені в постанові ВП ВС від 23.06.2020, справа N 179/1043/16-ц (провадження N 14-63цс20). Так, в п. 16, 23-26 вищевказаної постанови зазначено, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи за Законом "Про селянське (фермерське) господарство" від 20 грудня 1991 року право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення такого господарства його засновник, перейшло до цього господарства, а тому не припинилося через смерть засновника. З моменту створення СФГ відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник. Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10 квітня 2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13 листопада 2019 року (пункти 17-18) у справі № 275/82/18, а також у постанові від 1 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (пункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження договірних відносин з користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові. 1 січня 2002 року набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року, згідно з частиною першою статті 92 якого право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у частині другій статті 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х «Перехідні положення» зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду її строк мав визначатися відповідно до закону. 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України від 25 жовтня 2001 року щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, оскільки використання у ній терміна «набувають» (який означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь») вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення). Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 1 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України від 25 жовтня 2001 року не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства (див. аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц (реєстровий номер 85174518)). Тому право постійного користування земельною ділянкою, яке від засновника перейшло до СФГ, не припинилося ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть засновника. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що з моменту державної реєстрації СФГ «Богар», воно стало постійним землекористувачем земельної ділянки, яка була надана у постійне користування [PERSON] і таке право дійсне до теперішнього часу, оскільки, незважаючи на смерть засновника, ФГ « Богар » не припинило свою діяльність. Висновок суду відповідає позиції ВП ВС висловленій в п. 73 постанови від 23.06.2020р. по справі 922/989/18, в якому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 922/2103/17 та у постановах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15 та від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16 згідно із якими право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини (на які зокрема посилався прокурор) та зазначила, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області №130 від 05.06.2018р. передано Долматівській сільській об`єднаній територіальній громаді у комунальну власність земельні ділянки с/г призначення державної власності загальною площею 2151,9379 га., які розташовані на території Голопристанського району Херсонської області згідно з переліком, у якому зазначені кадастрові номери земельних ділянок, їх місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обмеження у використанні на земельні ділянки, що додаються. Право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п.38 Переліку, зокрема Долматівській сільській раді було передано земельну ділянку площею 21,4766 га. кадастровий номер 6522382500:05:001:0583. Акт приймання передачі земельних ділянок с/г призначення із державної у комунальну власність був підписаний між представниками ГУ Держгеокадастру в Херсонській області та Долматівською ОТГ 06.06.2018р. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 10.07.2019р. право комунальної форми власності на земельну ділянку площею 21,4766 га. кадастровий номер 6522382500:05:001:0583 було зареєстровано за Долматівською сільською радою. 13.08.2019р. проведено реєстрацію переходу іншого речового права, а саме правокористувача даної земельної ділянки [PERSON] змінено [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Пунктом 1.3 Статуту ФГ «Богар» в новій редакції, затвердженій загальними зборами членів від 23.08.2019р. №1 визначено, що засновником даного фермерського господарства являється [PERSON] . Відповідно до п. 5.5 Статуту, ФГ «Богар» створене відповідно до законодавства України на земельні ділянці загальною площею 387766 га, яка також складається з права постійного користування земельною ділянкою, площею 21,4766 га. відповідно до свідоцтва про право на спадщину. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З посиланням на вищевказану норму, прокурор просив витребувати у ФГ «Богар» спірну земельну ділянку шляхом зобов`язання відповідача повернути її Долматівській сільській раді. З урахуванням встановлених обставин, а саме правомірності набуття права постійного користування земельною ділянкою [PERSON] та подальшого переходу такого права до заснованого вказаною особою СФГ (ФГ) «Богар», тобто набуття вже юридичною особою відповідних прав та юридичних обов`язків щодо використання земельної ділянки цим господарством, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для володіння відповідачем спірним майном та не вбачає законних можливостей для його витребування, а відтак вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї вимоги. 13 серпня 2019р. державним нотаріусом Голопристанської державної нотаріальної контори Негра О.А. було видано спадкоємиці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом. За вказаним свідоцтвом спадщина складалася з права постійного користування земельною ділянкою площею 21,4766 га. кадастровий номер 6522382500:05:001:0583, що розташована на території Долматівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, цільове призначення - землі запасу, яке належало померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ХС №005600, виданого Голопристанською районною державною адміністрацією Херсонської області 01.03.1996 року на підставі рішення Голопристанської районної державної адміністрації від 01.12.1995 року за №53, що зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №272, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.07.2019 року за № 1872182265223. Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В постанові ВП ВС від 23.06.2020 по справі N 179/1043/16-ц зазначено, що згідно із загальнодозвільним принципом правового регулювання, який поширюється на сферу правомірних приватних відносин (зокрема, на відносини спадкування), дозволено те, що не заборонено законом. Можливість спадкування права постійного користування земельною ділянкою, як і права довічного успадковуваного володіння нею, забезпечує сталість цивільного обороту й уникнення ситуацій, за яких можливий необгрунтований перерозподіл земельних ділянок і прав на них (п.29). Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки (п. 51.1). Право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, після його створення належить цьому господарству, а відтак, не може входити до складу спадщини (п. 40). Постійним користувачем такої ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство (п. 51.2 постанови). Аналогічний по своїй суті висновок вказаний і в п. 73 постанови ВП ВС по справі 922/989/18, де зазначено, що право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства. Оскільки після держреєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє за Законом "Про селянське (фермерське) господарство" (п 37). Припис пункту "а" частини першої статті 14 Закону "Про фермерське господарство" у частині права членів фермерського господарства відповідно до закону передавати земельні ділянки у спадщину стосується тих ділянок, які належать членам цього господарства на праві власності, та якими фермерське господарство користується на підставі правочинів, вчинених з його членами (п.40). Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець (пункти 37, 51.3, 61 постанови). Виходячи з усталеної практики ВП ВС, суд погоджується з доводами позивача про незаконність видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] щодо спадкування нею права постійного користування земельною ділянкою після смерті свого чоловіка. Згідно положень ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі N 2-1316/2227/11 (провадження N 61-12290св18) зроблено висновок, що: "у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо". Цивільний кодекс не визначає коло осіб, які можуть заявляти вимоги про визнання свідоцтво про право на спадщину недійсним, а тому, виходячи з загальних засад, суд вважає, що дані вимоги можуть бути пред`явлені особами, чиї права були порушені внаслідок посвідчення права спадкування. Так, згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, передумовою звернення до суду є наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного суб`єктвиного права, яке потребує судового захисту. В постанові ОП КГС ВС від 16.10.2020р. у справі №910/12787/17 зазначено, що під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. За наслідками задоволення позову має відбутися поновлення (захист) майнових прав позивача або ж його інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого він зможе набути прав. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Як вже зазначалось вище, після реєстрації СФГ (ФГ) «Богар» право постійного користування на земельну ділянку перейшло від [PERSON] до заснованого ним господарства, а відтак оскаржуване свідоцтво порушує права лише даної юридичної особи, яке вимог про визнання його недійсним не заявляє. При цьому, порушень прав Долматівської сільської ради, як власника земельної ділянки, не вбачається. І тільки після ліквідації ФГ «Богар», що свідчитиме і про припинення в них права користування земельною ділянкою, власник, у випадку дійсності на той час оспорюваного свідоцтва, матиме право на пред`явлення даної вимоги. Таким чином, суд знаходить вимогу прокурора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та похідну від неї про скасування рішення державного реєстратора такими, що не підлягають задоволенню через передчасність їхнього пред`явлення. Щодо посилань представника відповідача на господарську юрисдикцію спору в частині зобов`язання ФГ «Богар» повернути Долматівській сільській раді земельну ділянку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1, 4 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. У справі, що розглядається вимога, пред`явлена до ФГ «Богар» пов`язувалася з незаконністю свідоцтва про право на спадщину, а тому суд вважав доцільним спільний розгляд даних вимог в одному провадженні, оскільки за умови розгляду такого спору в межах однієї справи одним судом відбувалося комплексне дослідження всіх взаємопов`язаних обставин та гарантувалося забезпечення прав усіх учасників даних правовідносин. В постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі N 912/2385/18 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджувань порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті. Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду). Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне уточнити висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі N 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі N 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах N 910/3486/18 та N 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах N 923/560/18 та N 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі N 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі N 0440/6738/18. Як убачається з матеріалів даної справи, на виконання частин третьої - п`ятої статті 56 ЦПК України і частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор при поданні позовної заяви обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Долматівською сільською радою, яка не вжила заходів до оспорювання свідоцтва про право на спадщину та витребування земельної ділянки в судовому порядку, про що було повідомлено прокуратуру відповідними листами за запитами прокурора (тобто навів підставу для представництва інтересів держави); зазначив, що оспорюване свідоцтво порушує права власника - органу місцевого самоврядування, чим обґрунтував порушення інтересів держави (тобто навів підстави для звернення з позовом). Таким чином, заперечення представника відповідача щодо відсутності в прокурора підстав для звернення з даним позовом до уваги суду не приймаються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed