Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Львівська міська рада, звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса [PERSON], [PERSON], третя особа - Управління комунальної власності Львівської міської ради, про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування своїх вимог Позивач покликається на те, що нежитлове приміщення за адресою м. Львів, вул. Стара, 13, право власності на яке зареєстровано Відповідачем 1 приватним нотаріусом [PERSON] за Відповідачем 2 [PERSON] є незаконним та підлягає витребуванню на підстав ч. 3 ст. 388 ЦК України. Зазначає, що саме Львівська міська рада є законним власником нежитлового приміщення за адресою м. Львів, вул. Стара, 13, оскільки станом на момент прийняття приватним нотаріусом [PERSON] рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень жодних документів, які б підтверджували право власності на вищезгадані нежитлові приміщення, не існувало. Позивач також стверджує, що розпорядження №90 від 21.08.1996 р., яке, власне, було підставою для вибуття з володіння ЛМР не існувало взагалі. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Відповідачем 2 нежитлових приміщень за адресою м. Львів, вул. Стара, 13 порушує права Позивача, оскільки рішення про передачу у власність гр. [PERSON] нежитлове приміщення за адресою м. Львів, вул. Стара, 13 не приймалось, земельна ділянка за адресою м. Львів, вул. Стара, 13 перебуває у власності ЛМР, ЛМР обмежено в праві вільно володіти, розпоряджатись та користуватись комунальним майном та земельною ділянкою. Просить позов задоволити. Відповідач 1- приватний нотаріус [PERSON] заперечує проти даного позову. У запереченні на позовну заяву стверджує, що право власності Продавця (ТОВ «МАСАФІ»), який відчужив Відповідачу 2 - [PERSON] нежитлове приміщення у м. Львів по вул. Стара, 13 на момент посвідчення договорів купівлі-продажу було належним чином оформлено та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того на момент укладення договорів згадане нежитлове приміщення не перебувало під забороною відчуження (арештом) іпотеці та в податковій заставі, що перевірено приватним нотаріусом [PERSON] від 16 березня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Інформація із зазначених реєстрів долучена до договорів. Також додає, що згідно ст. 27 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не несе відповідальності у разі якщо особа яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала неправдиву інформацію щодо будь якого питання повязаного із вчиненням нотаріальної дії не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія за вчиненням якої звернулася особа. Враховуючи наведене, вищезгадані договори купівлі-продажу було посвідчено із дотриманням усіх вимог чинного законодавства. Відповідач 2 у відзиві заявляє про те, що лист Галицької районної адміністрації №4-31-1936 від 17.08.2017 р. на який посилається позивач не є належним доказом, що підтверджує його доводи. Оскільки Галицька районна адміністрація лише повідомляє про відсутність розпорядження №90 від 21.08.1996 р. станом на момент надання такої відповіді. Тим не менш, мова не йде про заперечення існування цього розпорядження взагалі. Вважає, що державна реєстрація була проведена законно, за наявності усіх необхідних документів і лише засвідчує факт наявності розпорядження №90 від 21.08.1996 р. Щодо міркувань позивач про те, що його обмежено в праві вільно володіти, розпоряджатись та користуватись земельною ділянкою Відповідач 2 стверджує, що оскільки він є власником нежитлового приміщення за адресою Стара,13, відтак, і земельна ділянка, що призначення для обслуговування будівлі, що розміщена на ній, належить власнику нерухомого майна, тобто [PERSON] Також Відповідачем 2 долучено заяву щодо застосування строків позовної давності, в якій заявляє, що Позивач пропустив строк позовної давності для подання даного позову, адже Позивач дізнався про порушення свого права ще 22.09.2008 р., а звернувся із позовом 09.11.2017 р., таким чином пропустив трирічний строк позовної давності аж на шість років, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні такого позову. Просить відмовити в позові. Третя особа - Управління комунальної власності Львівської міської ради у долучених до матеріалів справи письмових поясненнях зазначає, що не є органом, до чиєї компетенції належить передача у власність обєктів комунальної власності, а достатнім доказом вибуття спірних приміщень із комунальної власності без згоди власника є відсутність згідно з листа адміністрації такого розпорядження. З позовними вимогами погоджується та просить суд задоволити їх. Представник позивача позов підтримав та просив такий задоволити з підстав виклладених у позові. Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві та застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечив та просив такий задоволити. Дослідивши наявні у справі докази, письмові докази, заслухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що у позові слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Судом встановлено, що 14.11.2016р. на підставі розпорядження серія та номер: 90 виданий 21.08.1996 року видавник Галицька районна адміністрація реєстраційне посвідчення серія та номер: 327 приймається рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32356998 щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення за адресою: м. Львів, вул. Стара, 13 за Приватним підприємством «Фірма ГРОТ». В подальшому на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 884 виданий 17.11.2016р. видавник: [PERSON] приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу приймається рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32445979 від 19.11.2016 року та вказане нежитлове приміщення переходить у власність Приватного підприємства «К.Р.О.К. 7». Надалі згідно договору купівлі-продажу серія та номер: 927 виданий 25.11.2016 року видавник: приватний нотаріус [PERSON] приймається рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32600598 від 28.11.2016 року щодо реєстрації нежитлового приміщення за адресою: м. Львів, вул.. Стара, 13 за ТОВ «МАСАФІ». Після вказаної реєстрації права власності за ТОВ «МАСАФІ» на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 1542 виданий 16.03.2017 року видавник: [PERSON] приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області приймається рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 34301290 від 16.03.2017 року. Щодо реєстрації права власності ? частки вказаного приміщення за гр. [PERSON]. Також на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 1537 виданий 16.03.2017 року видавник: [PERSON] приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області приймається рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 34297899 від 16.03.2017 року щодо реєстрації ? частки вказаного приміщення за гр. [PERSON] Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог стверджує, що розпорядження №90 від 21.08.1996 р., яке, власне, було підставою для вибуття з володіння ЛМР нежитлового приміщення за адресою: м. Львів, вул.. Стара,13 не існувало взагалі. Однак, під час розгляду справи судом встановлено, що на підставі розпорядження №90 від 21.08.1996 р. приймається рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 32356998 щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення за адресою: м. Львів, вул. Стара, 13 за Приватним підприємством «Фірма ГРОТ». Державна реєстрація прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення за адресою: м. Львів, вул.. Стара, 13, за ПП «Фірма ГРОТ» на підставі розпорядження №90 від 21.08.1996 р. була проведена нотаріусом [PERSON] \~ \~ \~ \~Процедуру проведення відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, обєкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обовязки субєктів у сфері державної реєстрації прав визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (далі-Порядок). \~ \~ \~ \~Згідно п.6 Порядку, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до субєкта державної реєстрації прав або нотаріуса. \~ \~ \~ \~Адже відповідно до ч. ст.. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі-Закон), державним реєстратором є громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з субєктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у звязку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Даний закон встановлює вимоги до документів, що повинні подаватися для державної реєстрації і при будь якій невідповідності цих документів вимогам, стаття 24 Закону надає державному реєстратору право відмовити у проведенні реєстраційної дії. Зокрема, згідно ч.2 ст. 24 Закону, за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Оскільки державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ПП «Фірма ГРОТ» на підставі розпорядження №90 від 21.08.1996 р. було проведена [PERSON], вона як нотаріус наділена законом повноваженнями щодо здійснення такої реєстрації і на момент здійснення реєстраційної дії втілює функції та повноваження державного реєстратора. Так як відповідно до переліку, встановленого законом нотаріуси вправі вчиняти такі реєстраційні дії, вони зобовязані здійснювати такі дії в межах закону та повноважень, наданих законом, що регулює дані правовідносини. Таким чином, нотаріус в особа державного реєстратора був наділений повноваженнями щодо перевірки необхідного для реєстраційної дії пакету документів та перевірки достовірності та правдивості відомостей, що містяться в поданих документах, оскільки це один з етапів здійснення державної реєстрації після якого реєстратор здійснює реєстрацію або відмовляє у проведенні реєстраційної дії з обґрунтованих підстав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобовязані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Оскільки дана реєстрація була проведена нотаріусом, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що розпорядження №90 від 21.08.1996 р. не існувало, адже в такому випадку реєстраційна дія апріорі не могла бути проведена. Більше того, той факт, що дана реєстрація не була скасована у встановленому законом порядку з підстави, вказаної позивачем чи з будь яких інших підстав лише вказує на її законність. Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи, що містяться у державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Відомості державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленими. Так як положення ч.6 ст. 81 ЦПК України регламентують, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не бере до уваги дані міркування позивача, оскільки вони є лише субєктивним припущенням, що позивач безпідставно тлумачить на свою користь. Також, суд відхиляє доводи представника Управління комунальної власності ЛМР щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", оскільки, такий Закон набув чинності лише 21.05.1997р., тому не може врегульовувати правовідносини з приводу видачі розпорядження №90 від 21.08.1996р.Проте, на час 1993р. чинним був Закон України "Про місцеві [PERSON] народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування". Відповідно до п.6 ст. 38 цього Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської [PERSON] народних депутатів: веде облік нежилих приміщень на території [PERSON], має право продавати або здавати у користування на основі договору про оренду нежилі приміщення, що належать до комунальної власності. Так позивач порушує «принцип належного урядування» як багатоаспектний принцип, котрий, серед іншого, зводиться до того, що держава зобовязана організувати роботу державного апарату таким чином, щоб забезпечувалась юридична визначеність у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Понад це «на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок .».Водночас згідно з концепцією «принципу належного урядування» «[PERSON] будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються». Таким чином, держава має дотримуватись принципу «належного урядування» та не може отримувати вигоду від порушення правил та обовязків встановлених нею ж. Суд зазначає, що враховує правову позицію, викладену Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Перший протокол, Ковенція), зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном. Разом із тим, у пункті 71 рішення в справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Згідно п.6 ч.1 ст. 1 Закону, районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, делеговані повноваження - повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад. Оскільки в даній ситуації держава в особі системи органів та субєктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а також в особі Львівської міської ради як органу місцевого самоврядування, що також виконує делеговані державою функції та повноваження порушила вищезгаданий принцип «належного урядування», такі помилки не можуть завдавати шкоди добросовісному власнику майна та порушувати його правомірно набуте право власності. Крім того, суд приходить до переконання про те, що добросовісним власником нежитлового приміщення за адресою Стара,13 є [PERSON], відтак, і земельна ділянка, що призначення для обслуговування будівлі, що розміщена на ній, належить власнику нерухомого майна, тобто [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі №552/4097/15-ц. А тому, доводи позивача про те, що він обмежений в праві вільно володіти, розпоряджатись та користуватись як нерухомим майном, так і земельною ділянкою, на якій це майно знаходиться, не можуть братися судом до уваги. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Оцінюючи докази, що знаходяться в матеріалах справи судом встановлено, що Відповідач 2 є добросовісним набувачем спірного майна. Відсутні докази того, що Відповідач 2 знав чи міг знати про будь-які обставини відсутності у продавця права продажу товару. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав"у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст. 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.. 388 ЦК. Так як, судом встановлено добросовісності відповідача як набувача спірного майна, у даному спорі застосуванню підлягають норми ч. 3 ст. 388 ЦК України, якою визначено правові підстави витребування майна від добросовісного набувача та, яка визначена позивачем як підстава заявленого позову. З врахуванням встановлених обставин справи, суд, обєктивно дослідивши усі наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, про порушення прав та інтересів позивача, оскільки майно, яке належало територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності вибуло поза волею власника, що надає підстави для застосування положень ч. 3 ст. 388 ЦК України. Оскільки Львівська міська рада як власник спірного об'єкта не надавало згоди на таке вибуття, таке відбулось поза волею власника, тому існують правові підстави для висновків про порушення права власності позивача, який діє в інтересах територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. При порушенні суб'єктивного цивільного права особа може звернутися з позовом до суду за захистом. Необхідно розрізняти право на позов у матеріальному розумінні і право на позов у процесуальному розумінні. У матеріальному розумінні право на позов - це право вимагати від суду ухвалення рішення про захист порушеного суб'єктивного права і право отримати такий захист. Закінчення строку позовної давності позбавляє сторону можливості вимагати примусового здійснення права через суд, але не позбавляє права звернутися за захистом до суду взагалі, оскільки для подання позовної заяви до суду про захист порушеного суб'єктивного права законодавець будь-яких строків не встановив. Право на позов у процесуальному розумінні - це право на подання позовної заяви з метою захисту порушеного права, не обмежене строками позовної давності. Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від позовної давності, але закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову. Відтак, суд приймає до уваги доводи Відповідача 2 щодо застосування строків позовної давності. Адже значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин, дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активного здійснення належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. А особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що положення кодексу про сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові лише за умови його обгрунтованості, тобто за умови наявності порушеного права. Якщо ж встановлено, що таке право порушено й строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у звязку із закінченням строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До позовних вимог про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки, що також визначено у судовій практиці Верховного Суду України у постановах від 08.06.2016 у справі №6-3089цс15, від 22.06.2017 у справі № 6-1047цс17, Верховного Суду у постанові від 12.07.2018 р. у справі № 904/8637/17, Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 р. у справі №343/1400/15-ц. \~ \~ \~ \~Положення ч.1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, підлягає врахуванню наявний у матеріалах справи запит Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 22.09.2008 р. №5620/2302. Цим запитом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради намагалося зясувати чи у звязку з відчуженням нежитлових приміщень проводилась реєстрація права власності за такими приміщеннями, зокрема і тим, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Стара, 13, складається з нежитлового приміщення 1-го поверху під індексами А1, А2, А3, А4, А5, А6, А7, А8, А9, загальною площею 114,7 кв. м. та на праві власності належить ПП «Фірма «ГРОТ». Тобто, формуючи даний запит Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради вже було обізнане про те, що нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Стара,13 перебуває у власності ПП «Фірма «ГРОТ». Даний запит датований 22.09.2008 р., це свідчить про те, що позивач станом на 22.09.2008 р. був обізнаний про порушення свого права. Згідно ст. 123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Таким чином, початок перебігу строку позовної давності почався 23.09.2008 р. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, строк позовної давності закінчився 23.09.2011 р. Позивач звернувся до суду з позовом про витребування даного нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння 09.11.2017 р., отже із пропущенням строку позовної давності. За вимогами статті 261 ЦК України, початок перебігу строку позовної давності пов'язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (Дане узгоджується з практикою Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 у справі №916/2403/16 ). \~ \~ \~ \~Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч.1 ст. 261 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення її права або навіть обєктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція спостерігається у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 р. у справі №343/1400/15-ц. Зокрема, Касаційний цивільний суд стверджує наступне: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом частини першої статті 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Більше того, якщо вдатись до порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, то такий аналіз дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (Постанова Верховного Суду від 12.07.2018 р. у справі № 904/8637/17). В межах спірних питань, що виникають при застосуванні строків позовної давності важливо також звернутися до практики Європейського суду з прав людини, який формує загальну практику та правові позиції щодо застосування строків позовної давності. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). В даній справі також йде мова про події, що мали місце в далекому минулому, оскільки розпорядження №90 було прийнято ще в 1996 році. Таким чином, абсолютно ймовірним є факт втрати цього розпорядження, спотворення відомостей, зазначених у ньому у звязку з давністю формування даного документа та обєктивною фізичною зношеністю, неможливістю реально оцінити відомості та дані, що є важливими для вирішення справи по суті. Однак, інші докази у даній справі, оцінка судом аргументів та доводів сторін дає можливість суду прийти до обґрунтованого висновку, що [PERSON] законно набув право власності на нежитлове приміщення за адресою: м. Львів, вул. Стара, 13, відтак, позовні вимоги позивача в особі ЛМР не можуть бути задоволені як з підстав застосування норм матеріального права, так і з підстав порушення позивачем норм процесуального права, зокрема, в частині пропущення строку позовної давності. Адже, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Також, з урахуванням правової позиції, висловленої ЄСПЛ при розгляді справи "Серявін проти України", а саме те, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 р.). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003 р.). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням позивача, відповідачів, надано можливість їх представникам в судовому засіданні обґрунтувати свої правові позиції щодо позову. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, вжиті судом по даній справі заходи забезпечення позову на підставі ухвали від 16.05.2018 р. підлягають скасуванню з ухваленням цього рішення. Згідно п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються повністю на позивача, оскільки, судом відмовлено в задоволенні цього позову.

Outcome: dismissed