Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

27.09.2021 представник позивача адвокат Ганненко О.С. звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ТОВ "Роменський завод продтоварів" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 22548,93 грн та середній заробіток за час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в розмірі 31649,31 грн. На обґрунтування позовних вимог вказував, що в період з 10.07.2020 по 29.04.2021 [PERSON] працював у ТОВ "Роменський завод продтоварів" на посаді вантажника, з якої звільнився на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). При звільненні підприємство не виплатило належну йому заробітну плату. До цього часу відповідач не розрахувався з позивачем і заборгованість по заробітній платі становить 22548,93 грн. При цьому, просив поновити позивачу строк на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, представником позивача зазначено, що вказаними неправомірними діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягала у відчутті матеріальних труднощів, негативного впливу на стосунки в сім`ї, яку останній оцінює у розмірі 3000,00 грн. Вказане і стало підставою звернення до суду з цим позовом. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник, адвокат Ганненко О.С., не прибули, останній подав суду заяву про розгляд справи без участі його та позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 38). Представник відповідача ТОВ "Роменський завод продтоварів" у судове засідання не прибув, причини неявки не повідомив, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не направляв. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, справу розглянуто без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з такого. З копії трудової книжки позивача серії [NUMBER] слідує, що в період з 10.07.2020 по 29.04.2021 позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Роменський завод продтоварів" на посаді вантажника, з якої був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗ пП України (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з наявними в матеріалах справи відомостями (розрахунковими листками), у день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, існує заборгованість у розмірі 22548,93 грн. Виходячи з викладеного, суд вважає обґрунтованою та доведеною вимогу позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 22548,93 грн. Крім того, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31649,31 грн. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. П. 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число робочих днів. Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. 03.06.2021 позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням провести з ним розрахунок, тобто виплатити нараховану, але не виплачену заробітну плату та надати довідку про заборгованість (а.с. 12). Вказану заяву відповідач отримав 10.06.2021, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 15). При цьому, відповідачем не надано довідки про розмір заборгованості та середньоденний заробіток позивача, тому розрахунок проведено позивачем самостійно, виходячи із розрахункових листків за березень та за лютий 2021 року (а.с. 10-11), відповідно до розрахунків позивача він становить 502 грн 37 коп. Суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у межах позовних вимог на суму 31 649 грн 31 коп за період з 10.06.2021 (день отримання відповідачем письмової вимоги про проведення розрахунку) по 25.09.2021 (день звернення з позовом до суду). Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Разом з цим, відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Оскільки позивач був звільнений з роботи 29.04.2021, то строк звернення до суду щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплив 29.07.2021. Однак, у позивача були поважні причини пропуску строку звернення до суду, так як останній починаючи з 07.06.2021 перебуває на безперервному навчанні в м. Одеса, куди був направлений Недригайлівською районною філією центру зайнятості, що підтверджується копією договору №181021060200001 про професійне навчання безробітного від 02.06.2021 (а.с.16-17), у зв`язку з чим він не мав об`єктивної можливості у тримісячний термін звернутися до суду. При цьому, представник позивача просив поновити позивачу строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з наведенням аргументів на підтвердження поважності причин пропуску. Надавши оцінку аргументам, наведеним представником позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, та, встановивши, що строк позовної давності для звернення позивачем до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку пропущений з поважних причин, суд дійшов висновку про поновлення строку позовної давності в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та задоволення позову у цій частині. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити таке. Представником позивача зазначено, що моральна шкода, спричинена позивачу неправомірними діями відповідача полягала у відчутті матеріальних труднощів, негативного впливу на стосунки в сім`ї, яку він оцінює в розмірі 3000,00 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд вважає, що незаконними діями відповідача, які виразилися у непроведенні у встановлений законом строк розрахунку, позивачу заподіяна позивачу моральна шкода, тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При поданні позову до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 908 грн за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати. Разом з тим, п. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" не містить вказівки на те, що від сплати судового збору під час розгляду справи звільняються позивачі у справах про стягнення моральної шкоди. Таким чином суд дійшов висновку, що пільг щодо сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди Законом України "Про судовий збір" не передбачено. Доказів того, що позивач має інші пільги щодо сплати судового збору не надано. З наведеного слідує, що позивач при поданні зазначеної позовної заяви мав сплатити судовий збір за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди та подати суду квитанцію про його сплату, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 908 грн. При зверненні до суду позивачем не було сплачено судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, а також те, що ним сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не сплачений судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1816,00 грн (908 + 908). Щодо стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З матеріалів справи вбачається, що представником позивача заявлена вимога про стягнення судових витрат та поданий орієнтовний їх розрахунок, але суду не надано доказів понесення їх позивачем. Таким чином, вимога про стягнення судових витрат на правничу допомогу може бути розглянута судом на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України після надання представником позивача відповідних доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved