Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Пушедду Ліберо звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив визнати недійсним, укладений 11 листопада 2015 року між відповідачами договір дарування квартири №,6 у будинку №,6 по вул. Поліщука в с.м.т. Млинів Рівненської області, посвідчений приватним нотаріусом Млинівського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 423. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що оспорюваний правочин, надалі (договір), є фіктивним, оскільки укладений між [PERSON] та [PERSON] без наміру створення реальних юридичних наслідків по ньому. Так, причиною укладення [PERSON] спірного договору є її дійсні наміри, спрямовані на її ухилення від виконання грошового зобов'язання в сумі, еквівалентній 68 137 гривень та додаткових витрат в сумі 19 628 гривень перед, позивачем - Пушедду Ліберо, про стягнення боргу за судовим рішенням міста Кальярі, Республіки Італія у справі № 724/2011, яке визнано на території України і дозвіл на примусове виконання якого, надано Млинівським районним судом Рівненської області ухвалою від 02.06.2016 року у справі № 566/172/15-ц. На підтвердження вказаних обставин покликається на те, що судом м. Кальярі, Республіки Італія у справі № 724/2011 стягнуто з [PERSON] на користь Пушедду Ліберо борг в сумі 2430 євро плюс ПДВ і додаткові витрати згідно законодавства та відсотків від дати 21.10.2010 р. і до повної виплати, та 700 євро судових витрат плюс ПДВ. Однак [PERSON] ухилилась від сплати на коритсь Пушедду Ліберо присудженої суми боргу. Після надходження 02.10.2015 року до Млинівського районного суду Рівненської області клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, [PERSON] судом було надіслано повідомлення про розгляд вказаного клопотання. Після цього, отримавши 06.11.2015 року повідомлення про розгляд клопотання, та побоюючись можливого стягнення на належне їй на праві власності майно - квартиру, [PERSON], діючи з метою ухилення від виконання судового рішення, уклала 11 листопада 2015 року зі своїм сином спірний договір. Позивач вважає, що наведені обставини свідчать про те, що вказані вище події відбувались з певною хронологією, які в сукупності вказують на те, що [PERSON], укладаючи договір дарування належної їй квартири, насправді мала намір ухилитись від виконання судового рішення про стягнення боргу і не прагнула досягнути дійсних юридичних наслідків, спрямованих на передачу за договором дарування права власності на належну їй квартиру своєму сину [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві , а також у приєднаних до справи письмових поясненнях. Просила позовні вимоги Пушедду Ліберо задовольнити в повному обсязі та византи спірний договір дарування недійсним. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про час і дату розгляду справи, шляхом поміщення повідомлення про її виклик у пресі ( а.с. 100), в судове засідання у призначені дату та час не з"явилась. Заперечень проти позову не надала. Будь-яких письмових пояснень по суті спору на адресу суду не надіслала. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився. Натомість надав суду письмові заперечення проти позову, в яких позов Пушедду Ліберо не визнав. В обгрунтування своїх заперечень посилається на те, що 11 листопада 2015 року між його матір'ю [PERSON] і ним було укладено договір дарування належної матері квартири, який посвідчено нотаріально. За цим договором він прийняв у дар від своєї матері квартиру [ADDRESS] в с.м.т. Млинів Рівненської області і, таким чином, після реєстрації вказаного правочину, набув вказане нерухоме майно у власність. Вважає, що за договором у нього виникли права і обов'язки по відношенню до предмету договору, оскільки він проживає у квартирі, уклав відповідні договори з комунальними підприємствами на її обслуговування, зокрема з енергопостачання, і таке інше. З цих підстав стверджує, що він, [PERSON], в повінй мірі реалізовує свої права, як власника квартири, що свідчить про настання для нього реальних правових наслідків за спірним договором. В задоволенні позову просив відмовити. В судовому засіданні представник відповідача - [PERSON], адвокат [PERSON], підтримав подані заперечення. Суду пояснив, що укладення [PERSON] договору дарування картири з її сином [PERSON] не пов"язано з наявністю у неї боргу перед Пушедду Ліберо. Зазначає, що стороною позивача не доведено, що вказана заборгованість не може бути стягнута в межах здійснення виконавчого провадження, шляхом звернення стягнення на кошти та інше майно боржника. Передача [PERSON] належної їй квартири у дар своєму сину відображає дійсне волевиявлення останньої, зумовлене її тривалою відсутність в України, а саме фактичним проживанням в Республіці Італія, де вона працює, і наміру повертатися на проживання в Україну не має. Що стосується його довірителя [PERSON], то останньому нічого не було відомо про боргові зобов'язання своєї матері перед Пушедду Ліберо, а тому будь-якого наміру укласти договір дарування квартири без настання за договором для нього реальних правових наслідків, останній не мав, так-як вважав, і вважає, що приймаючи квартиру у дар, набуває право власнсоті на неї. Ту обставину, що [PERSON] уклав договори з комунальними підприємствами на обслуговування квартири майже через рік після укладання договору, представник пояснює особливостями користування житловими субсидіями, які діяли на той час. В задоволенні позовних вимог просив відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши подані сторонами і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Так, спірні правовідносини між сторонами по справі регулюються ст.ст.203, 234, 717 ЦК України. Згідно ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У Постанові Верховного Суду України, прийнятій за результатами перегляду судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами ) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права по справі № 6-197 цс14 від 21 січня 2015 року, викладено правову позицію, згідно якої для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Розглядаючи спірний договір на предмет його фіктивності, суд виходить з того, яким було дійсне волевиявлення сторін по договору, чи мали сторони на меті досягнення правових наслідків по договору, або ж навпаки, вчиняли цей правочин умисно лише для виду, без наміру досягнення правових наслідків по ньому. Судом встановлено, що 11 листопада 2015 року [PERSON] та її син [PERSON] уклали договір дарування квартири, за яким [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру №6, яка знаходиться за адресою; с.м.т. Млинів Рівненської області, вул. Поліщука, буд. 6. Тоді ж, 11 листопада 2015 року, здійснивши державну реєстрацію договору дарування, [PERSON] набув право власності на вказану квартиру. ( а.с.65-68) В той же час 2 жовтня 2015 року до Млинівського районного суду звернувся Пушедду Ліберо з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення суду міста Кальярі Республіки Італії, за яким стягнуто з [PERSON] на користь Пушедду Ліберо борг в сумі 4477,45 євро. З 06 жовтня 2015 року тривало провадження з розгляду вказаного клопотання і 2 червня 2016 року ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області надано дозвіл на примусове виконання рішення суду міста Кальярі Республіки Італії про стягнення боргу, а також ПДВ і додаткових витрат та відсотків у сумі 2 430 євро, що становить 68 137 гривень 20 копійок та судових витрат в розмірі 700 євро, що становить 19 628 гривень.( ц/справа №566/1172/15-ц, а.с. 33-134 ) Таким чином, з наведеного видно, що спірний договір було укладено в період, коли тривало судове провадження з розгляду клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду на території України. Поряд з цим, судом також встановлено, що в період розгляду вказаного клопотання відповідач [PERSON] перетинала державний кордон України 10.11.2015 року на в'їзд в Україну в пункті пропуску Бориспіль-Д сполученням РИМ- КИЇВ . Після цього, [PERSON]А перетинала державний кордон України 18.11.2015 року на виїзд з України в пункті пропуску Бориспіль-Д, сполученням КИЇВ-РИМ. Зазанчені обставини підтверджуються інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 25.01.2017 року ( а.с.132). З цього видно, що в період часу, коли на її ім'я 03.11.2015 року ( ц/справа №566/1172/15-ц, а.с. 35-36 ) Млинівським районним судом було направлено повідомлення про розгляд клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення суду міста Кальярі Республіки Італії, а також вручення вказаного повідомлення за адресою реєстрації її проживання, остання була відсутня в Україні. Крім цього, як видно зі зворотнього повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, вказане відправлення було отримано 06.11.2015 року невстановленими особами, оскільки у графі отримувач міститься відмітка "особисто" та прізвище " Красутська", хоча в дійсності, як видно, [PERSON] в цей період часу перебувала за межами України. З наявних у справі відомостей про осіб, проживання яких зареєстровано за адресою: с.м.т. Млинів Рівненської області, вул. Поліщука, 6, квартира, 6, вбачається, що у цій квартирі на момент укладення спірного договору були зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Також після укладення договору було здійснено реєстрацію [PERSON], [INFO]. Отже, з повнолітніх членів сім'ї, окрім другого відповідача, [PERSON], у квартирі проживала також [PERSON]. При цьому, проживання [PERSON] у згаданій квартирі зареєстровано з 06.11.2011 року. ( а.с.75,76,84) Відповідно до П.106 Правил надання послуг поштового зв'язку, під час вручення реєстрованого поштового відправлення, працівник поштового зв'язку на підставі пред'явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою " Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище. Отже, враховуючи, що відповідач [PERSON] на момент одержання повідомлення Млинівського районного суду про розгляд клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, перебувала за межами України, а на зворотньому рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення міститься прізвище "Красутьска", то не виключається, що повідомлення Млинівського суду про розгляд клопотання отримала саме [PERSON]. При цьому представлені стороною позивача відомості з Республіки Італія щодо проживання [PERSON], на території комуни м. Кальярі не спростовують знаходження останньої в Україні за місцем реєстрації свого проживання станом на 06.11.2015 року за адресою: с.м.т. Млинів Рівненської області, вул. Поліщука, 6, квартира, 6, оскількі такі відомості датовані 11.08.2016 року і не містять даних щодо конкретного періоду часу перебування [PERSON] в Республіці Італія. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] повідомлення про розгляд клопотання стосовно рішення іноземного суду не одержувала, а одержання цього повідомлення відповідачем [PERSON] є недоведеним. І, якщо [PERSON], будучи учасником судового процесу в Республіці Італія, знала про наявність рішення суду м. Кальярі Республіки Італія, то [PERSON] його учасником не був. Будь-яких відомостей про те, що на момент укладення договору дарування квартири [PERSON] довідався про таке рішення іноземного суду, а також знав про розгляд клопотання про визнання і надання дозволу на його виконання, позивачем не представлено і в суді не здобуто. У зв'язку з цим, суд вважає, що твердження сторони позивача про те, що, як [PERSON] так і [PERSON], обоє на момент укладення договору дарування достовірно були освідомленні про розгляд клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду і, у зв'язку з цим, укладали договір з метою ухилення від його виконання, є недоведеним. Крім цього, суд враховує, що на час укладення спірного договору, клопотання про визнання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду, по суті розглянуто не було, заходи забезпечення виконання судового рішення ( позову) на той час також вжиті не були, а тому, в сторін по договору, тобто у [PERSON] і [PERSON] не існувало будь-яких законодавчих обмежень на укладення такого договору. ( ц/справа №566/1172/15-ц, а.с. 35-134 ) Аналізуючи поведінку сторін у справі після укладення договору дарування, суд відмічає, що піля укладення договору дарування, [PERSON], як вказано вище, виїхала за межі України і з 18.11.2015 року в Україну не поверталась. Крім цього, її представником [PERSON], яка діяла на підставі доручення, 23.08.2016 року [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання ( а.с.108-112). Отже, для неї настали правові наслідки по договору дарування у вигляді переходу (передачі) права власності на квартиру до обдарованого [PERSON]. та припинення проживання у квартирі. Другий відповідач, [PERSON], у свою чергу, залишався проживати у подарованій квартирі, на яку набув право власності. Також [PERSON] 01.09.2016 року уклав договори про: надання телекомунікаційних послуг; надання послуг з вивезення побутових відходів; централізованого постачання води і водовідведення; користування електроенергією телекомунікаційного обслуговування. Вказані договори були укладені в один день 01.09.2016 року, значно пізніше після укладення спірного договору дарування. Як пояснив в судовому засіданні представник [PERSON], це пов'язано з оформленням відповідачем житлових субсидій, які оформляються періодично. На підтвердження цих обставин відповідачем представлено повідомлення про призначення субсидій на ЖКП з листопада 2016 року, тобто з початком нового опалювального сезону. ( а.с.70-74; 142-144) В свою чергу представник позивача, вказувала на певну хронологію подій і пов"язує дату укладення цих договорів із розглядом даного спору в суді, після того, як у серпні 2016 року було відкрито провадження у справі. Суд відмічає, що такі посилання другого відповідача не можуть бути відхилені судом лише з тих міркування, що, як стверджує представник позивача, укладення договорів по обслуговуванню квартири мало місце не відразу після укладення договору дарування, а значно пізніше, 01.09.2016 року. Зокрема, стороною позивача зворотнього, а саме, що укладення договорів ніяким чином не пов'язане з оформленням житлових субсидій, не доведено. При цьому суд, виходить з того, що стороною позивача не доведено, що [PERSON] на момент укладення договору дарування знав про наявність судового рішення про стягнення боргу з [PERSON] на користь Пушедду Ліберо, а також про розгляд клопотання про визнання та надання дозволу на виконання вказаного рішення на території України. Відтак, у відсутності достовірно встановленого факту такої обізнаності [PERSON] взаємозв'язку між укладенням ним договорів на обслуговування квартири 01.09.2016 року та небажанням досягнути правові наслідки по договору дарування, не вбачається. Судом також враховуються й інші обставини, встановлені в ході розгляду справи. Так, з представлених представником позивача матеріалів, вбачається, що після визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення суду м. Кальярі, Республіки Італія про стягнення з [PERSON] на користь Пушедду Ліберо боргу, було видано виконавчий документ та 11.06.2016 року відкрито виконавче провадження. ( а.с.136-141 ) Загальна сума стягнення за виконавчим документом становить 87 765,20 грн.. В той же час, стороною позивача не надано доказів співрозмірності розміру боргу з вартістю квартири, яка є предметом спірного договору дарування. Крім цього, з пояснень представника позивача та матеріалів виконавчого провадження також видно, що на час розгляду цієї справи заборгованості з [PERSON] на користь позивача не стягнуто, однак виконавче провадження триває. Отже, це не виключає можливості стягнення боргу з [PERSON], шляхом звернення стягнення на кошти, цінності чи інше, належне їй майно, як за місцем реєстрації її проживання, так і за місцем знаходження її майна, адже, як видно з матеріалів справи та пояснень представника другого відповідача, остання проживає в Республіці Італія, де має роботу і одержує доходи. У зв'язку з наведеним, суд позбавлений можливості дійти висновку, що звернення стягнення на квартиру, яка належала [PERSON], є єдиним способом виконання судового рішення, а відтак, що договір дарування [PERSON] укладався саме з наміром приховати належне їй на той час майно і ухилитись, таким чином, від виконання судового рішення. Враховуючи вище наведене у сукупності, суд прийшов до висновку, що в ході судового розгляду не доведено наявності спільного умислу в [PERSON] та [PERSON], а також попередньої домовленості між ними, які б були спрямовані на фіктивність укладення договору дарування квартири, без наміру створення дійсних правових наслідків для кожної зі сторін по договору. А тому, в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю підставності позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed