Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

У листопаді [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду із позовом до ПАТ «Азовзагальмаш» ( далі Відповідач), в якому зазначив, що в період часу з 24.04.2012 року по 03.08.2015 року перебував у трудових правовідносинах із відповідачем. 03 серпня 2015 року Позивача було звільнено з ПАТ "Азовзагальмаш" на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Також зазначив, що на час звільнення роботодавець не сплачував йому заробітну плату з грудня 2014 року, а після звільнення позивач не отримав усі належні йому виплати при звільненні. Просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 31371,41 гривень, суму середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільнення станом на 30.12.2015 року в розмірі 19219,31 гривень, компенсацію відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997 р. №1427. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, але надала заяву, якою підтримала позовні вимоги та просив розгляд справи провести за її відсутністю, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача ПАТ «Азовзагальмаш» Руденко Я.О., яка діє на підставі довіреності, в судове засідання не з'явилася, надала заперечення проти позову. В обґрунтування своїх заперечень посилалась на те, що сума заборгованості по заробітній платі підприємства перед позивачем складає 31371,41 гривень. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації зазначила, що в супереч положення ст. 60 ЦПК України позивач не надав належних доказів. Не заперечувала проти часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в інших позовних вимогах просила відмовити. Враховуючи відсутність заяви відповідача про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення ним про причини неявки, суд, відповідно до ст.224 ЦПК України, за згодою позивача здійснив заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що Позивач в період з 24 квітня 2012 року по 03 серпня 2015 року працювала в ПАТ «Азовзагальмаш». 03.08.2015 року Позивача звільнено з підприємства за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.2-5). З заперечень проти позову від 15.12.2015 року, наданої Відповідачем, вбачається, що заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] з грудня 2014 року по 03.08.2015 року становить 31371,41 гривень (а.с.25). Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено та визнано Відповідачем в своїх запереченнях, що Відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 31371,41 гривень, з урахуванням утриманих податків та зборів, а тому ця сума підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, то суд виходить із останнього розрахунку наданого Позивачем із застосуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 179,62 гривень, яка розрахована відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02. 1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", з яким суд погоджується. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція міститься у Постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Отже визначаючи кількість робочих днів, суд проводить розрахунок з наступного дня після звільнення Позивача, тобто з 04.08.2015 року і таким чином у серпні 2015 року - 19 робочих днів, вересні 2015 - 22 робочі дні, жовтні 2015 року - 21 робочих днів, листопаді 2015 року - 21 робочих днів, грудні 2015 року - 12 робочих днів (з урахуванням святкового дня 14 жовтня 2015 року який згідно ст. 73 КЗпП України є вихідним днем), що складає 105 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 04.08.2015 року по день ухвалення рішення, тобто 30 грудня 2015 року включно складає 105 днів. За таких обставин, суд не погоджується з розрахунком Позивача та перевіряючи його, розраховує розмір середнього заробітку за час затримки в розрахунку та виходить з наступного: 105 днів (період з 04.08.2015 року по 30 грудня 2015 року,) х 179,62 гривень (сума середньоденної заробітної плати) становить 18860,10 гривеньз утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів і зборів. Щодо вимог Позивача про стягнення суми компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати слід зазначити наступне: Судом було встановлено, що Відповідач по сьогоднішній день має заборгованість з виплати нарахованої заробітної плати, що не заперечується Відповідачем. У випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу статтями 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» встановлено обов'язок підприємства будь-якої форми власності здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів. Така компенсація громадянам провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивач в обґрунтування заявленого позову у частині компенсації не представив власних розрахунків та не скористався своїм процесуальним правом заявити власні доводи в обґрунтування цієї частини позовних вимог, таких розрахунків не представив і Відповідач, що позбавляє суд можливості перевірити їх обгрунтованість і правильність, тому позов у цій частині не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, оскільки Позивача звільнено від сплати, суд відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягує з Відповідача на користь держави судовий збір в сумі передбаченої ставки судового збору за позовні вимоги майнового характеру, відповідно до Закону України "Про судовий збір" у розмірі 502,32 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial