Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним, в якій позивач просить суд встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме, що він є її рідним сином; визнати недійсним заповіт [PERSON] від 12.09.2016 року на користь [PERSON] , який посвідчений секретарем Виконкому Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області і зареєстрований в реєстрі за № 200. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є рідним сином [PERSON] , яка померла [INFO] . У встановлений законом строк позивач звернувся до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини за законом, але нотаріусом йому було повідомлено про те, що є розбіжності у написанні прізвища померлої та його, а саме, відповідно до паспорту позивача його прізвище « [PERSON] », а відповідно до свідоцтва про смерть його матері « [PERSON] ». Тому, просить суд встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме, що він є її рідним сином. Крім того, нотаріусом позивачу було повідомлено про те, що за життя, [PERSON] 12.09.2016 року було складено заповіт, посвідчений 12.09.2016 року секретарем виконкому Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської обасті та зареєстровано в реєстрі за № 200, яким усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає [PERSON] , [INFO] . Вважає, що власноручний запис у заповіті виконано не почерком його матері, а іншою особою. Також вважає, що в заповіті взагалі відсутній підпис заповідача, що є порушенням форми заповіту, а тому волевиявлення заповідача взагалі не було та вона особисто не складала даний заповіт, що є підставою для визнання заповіту недійсним. 05.02.2018 року, в порядку повторного автоматизованого розподілу судової справи, цивільну справу передано судді Бондаренко В.М. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2018 року відкрито провадження у цивільній справі та справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. Не погодившись з позовом, у порядку ст. 178 ЦПК України, відповідачем було подано відзив на позовну заяву, до змісту якого останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що оспорюваний заповіт є дійсним та таким, що складений за формою відповідно до закону. Для з`ясування обставин, що мають значення для справи, відповідно до ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.06.2018 року була призначена судово-почеркознавча експертиза, з витребуванням певних документів для її проведення, та доручено проводити її Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз. Відповідно до повідомлення судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертизСоломахи Ю.В. про неможливість надання висновку експерта № 6395-18 від 04.06.2019 року встановлено, що для надання висновку експерту потрібні додаткові вільні зразки почерку та підпису [PERSON] , які не були надані. Дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2019 року, за клопотанням представника позивача, судом було витребувано ряд документів, які могли б мати вільні зразки підпису або почерку [PERSON] . Вдруге, відповідно до ухвали Павлоградського мсіькрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2019 року по справі була призначена судово-почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено проводити Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз. Відповідно до клопотання судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Соломахи Ю.В. від 13.03.2020 року для проведення експертизи було запропоновано надати наступні матеріали: оригінал першого та другого примірників заповіту від імені [PERSON] , посвідченого 12.09.2016 року секретарем секретарем виконкому Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області; вільні зразки почерку [PERSON] на будь-яких документах у якомога більшій кількості. 12.06.2020 року, відповідно до ухвали Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, було зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Дніпропетровської області, Виконавчий комітет Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області надати експерту оригінали заповітів [PERSON] для проведення судово-почеркознавчої експертизи. 20.10.2020 року на адресу суду надійшли письмові пояснення судового експерта [PERSON] , відповідно до яких остання вказує на те, що ґрунтуючись на результатах дослідження порівняльного матеріалу, вирішити питання: «Чи виконаний рукописний текст у графі «Підпис» на заповіті від імені [PERSON] , чи іншою особою, з наслідуванням її спражнього підпису», не надається за можливе, у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експерта достатньої кількості вільних зразків почерку [PERSON] , а тому матеріали цивільної справи були повернуті, без поведення почеркознавчої експертизи. Відповідно до ухвали Павлоградського міскрайонного суду від 24 листопада 2020 року, під час проведення підготовчого судового засідання, у задоволенні клопотання представника позивача про призначення додаткової посмертної судово-почеркознавчої експертизи було відмовлено. 24 листопада 2020 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на підстави та доводи, викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні визнала позов частково, а саме, не заперечувала факту родинних відносин між позивачем та [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме, що позивач є рідним сином померлої. Проте, щодо визнання оспорюваного заповіту недійсним заперечувала на доводах та підставах, викладених у відзиві на позов. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, відповідно до наданих заяв просили розглядати справу без їх участі. Свідок [PERSON] , зі сторони позивача, який є двоюрідним братом сторін, у судовому засіданні підтвердив той факт, що позивач є рідним сином [PERSON] , яка померла [INFO] . Суд, вислухавши представників сторін, свідка, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [INFO] померла [PERSON] . Як вбачається з наданої Новомосковською районною державною нотаріальною конторою копії спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини до зазначеної нотаріальної контори звернулись сторони по справі, які є рідними синами померлої [PERSON] . Матеріали копії спадкової справи містять заповіт, складений 12.09.2016 року [PERSON] , за життя, який посвідчений 12.09.2016 року секретарем виконкому Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської обасті Жадан Н.С. та зареєстрований в реєстрі за № 200, відповідно до якого, остання заповіла усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, [PERSON] , [INFO] . Оспорюваний заповіт складений печатним текстом, за винятком, в строці, де вказано підпис, власноручний запис такого змісту: « [PERSON] прочитаний мною вголос та підписаний особисто». У оспорюваному заповіті вказано, що заповіт був записаний та підписаний секретарем виконкому Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Жадан Н.С., зі слів [PERSON] . Заповіт до підписання був прочитаний уголос заповідачем [PERSON] , власноручно підписаний нею у присутності секретаря сільської ради об 11 годині 15 хвилин 12.09.2016 року. Крім того, вищевказаний заповіт складено у 2-х примірниках, один з яких залишився у справах виконавчого комітету Спаської сільської ради, а другий - виданий [PERSON] . Як вбачається з довідки, виданої виконкомом Спаської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та проживала по день смерті одна за адресою: [ADDRESS] . У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст. 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Так, чинним законодавством України передбачено, що кожна дієздатна особа може за життя визначити долю належного їй майна, залишивши заповіт. Заповіт обов`язково складається за життя людини та набуває чинності лише після її смерті. Заповідач має право вільно розпоряджатися своїм майном, вільно обирати та призначати спадкоємців, в будь-який час скасовувати, змінювати та доповнювати вже посвідчений заповіт. Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Положення ст. 207 ЦК України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, сформованої 15.12.2016 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори, оспорюваний заповіт був зареєстрований у Спадковому реєстрі 20.09.2016 року та є чинним. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. На заповіт, як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. У населеному пункті, у якому немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, відповідно до ст. 1251 ЦК України, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою, відповідного органу місцевого самоврядування. Підпунктом 5 пункту "б" частини першої статті 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Відповідно до ст. 37 Закону України "Про нотаріат" у населених пунктах де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року визначено порядок посвідчення заповіту. У відповідності до пункту 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту (надалі - Порядок), нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. За п. 2.3 розділу ІІ Порядку, при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному статтею 43 Закону України «Про нотаріат». За ч. 2, 3 ст. 43 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. Відповідно до п. 2.1 розділу ІІ Порядку, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. За п. 2.10 розділу ІІ Порядку, тексти нотаріально посвідчуваних заповітів, заяв, дублікатів нотаріальних документів, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і витягів з них повинні бути написані зрозуміло і чітко, дати, що стосуються змісту заповітів, заяв, повинні бути позначені хоча б один раз словами. Прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, їх місця проживання та реєстраційні номери облікових карток платників податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків повинні бути написані повністю, а у випадках, передбачених законами, - із зазначенням дати їх народження. Згідно з п.1.1, 1.4 розділу ІІІ Порядку, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. За п. 1.6, 1.8 розділу ІІІ Порядку, посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту. Заповіти, посвідчені посадовими особами органів місцевого самоврядування, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток 16). Підставами недійсності заповіту позивач зазначав, що власноручний напис у заповіті виконано не почерком його матері, а іншою особою, а також у заповіті взагалі відсутній підпис заповідача, що є порушенням форми заповіту. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, судом було витребувано від приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. для проведення судово-почеркознавчої експертизидовіреність від 13.02.2009 року, яку надавала за життя [PERSON] , де в строці «підпис» остання поставила власноручний підпис у формі написання прізвища « [PERSON] », із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові - « [PERSON] ». З наведеного слідує, що [PERSON] , в підтвердження свого волевиявлення, здійснювала записи у документах у формі написання слів, без зазначення скороченого підпису, що також підтверджується її записом у оспорюваному заповіті. Факт неможливості подання для проведення почеркознавчої експертизи вільних зразків підписів [PERSON] в достатній кількості не може розглядатися судом, як однією із підстав для задоволення позовних вимог, так як висновок експерта не є беззаперечним доказом і повинен оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами. Крім того, відсутність скороченого підпису заповідача не свідчить про порушення форми заповіту, так як Порядком передбачено, що тексти нотаріально посвідчуваних заповітів повинні бути написані зрозуміло і чітко, дати, що стосуються змісту заповітів, заяв, повинні бути позначені хоча б один раз словами. Із тексту оспорюваного заповіту вбачається, що посадовою особою було встановлено особу заповідача - [PERSON] , [INFO] , заповідачу роз`яснено зміст ст. ст. 1241, 1254, 1307 ЦК України, заповіт містить власноручний підпис заповідача у формі написання прізвища, ім`я та по батькові « [PERSON] », що свідчить про те, що заповідач особисто підписав заповіт, до підписання заповіт був прочитаний уголос заповідачем особисто, дату і час його складання, а тому суд приходить до висновку, що його зміст відповідає нормам законодавства, підстави для визнання недійсним правочину відсутні. Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині визнання заповіту недійсним, позивачу слід відмовити. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Порядок розгляду зазначених справ, відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України, може також вирішуватися в порядку позовного провадження, якщо виникає спір про право. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ч. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до п. 1 ст. 273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Так, судом по справі встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] вбачається, що він народився [INFO] у с. Спаське, Новомосковського району, Дніпропетровської області, батьком якого записаний (мовою оригіналу): « [PERSON] », матір`ю - « [PERSON] ». Відповідно до паспорта громадянина України прізвище, ім`я та по батькові позивача зазначені: [PERSON] , дата народження: [INFO] , місце народження: с. Спаське, Новомосковський район, Дніпропетровська область. Відповідно до свідоцтва про смерть та довідки про місце проживання, прізвище, ім`я та по батькові матері позивача зазначені: [PERSON] , яка померла [INFO] за місцем свого постійного проживання: [ADDRESS] . Суд вважає, що [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки розбіжності у прізвищах пов`язані з перекладом на українську мову. Через помилки, допущені у документах, між позивачем та його матір`ю відсутній родинний зв`язок. Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, показів свідка [PERSON] , суд вважає, що позивач дійсно є рідним сином [PERSON] , яка померла [INFO] , а томузаявлені позовні вимоги в частині встановлення факту родинних відносин слід задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Судові витрати по справі відповідно до ст. 141 ЦПК України розподілу також не підлягають.

Outcome: partial