Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому вказав, що 09.01.2007 року між позивачем та третьою особою [PERSON] був укладений кредитний договір №ZRSWGA00000110, відповідно до умов якого позивач надав кредит у розмірі 106050.00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 08.01.2011 року, а [PERSON] зобов`язавcя повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки, та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором між банком і відповідачем [PERSON] 09.01.2007 року було укладено договір іпотеки №ZRSWGA00000110. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку житловий будинок загальною площею 110.7 кв.м., який розташований за адресою: с.м.т. Гришківці Бердичівського району вул. Шевченка 9-а., та земельну ділянку площею 0,0300 га. що належить іпотекодавцю на праві власності. В порушення зазначених норм закону, та умов договору позичальник зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 26.12.2014 року утворилась заборгованість в сумі 969223,98 грн. Позивач в рахунок погашення заборгованості просить звернути стягнення на предмет іпотеки, та виселити відповідачів які проживають та зареєстровані у спірному житловому будинку, а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не з"явився, в матеріалах справи є заяви у яких представники позивача позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять розглянути справу у їх відсутності, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили, та просять застосувати наслідки пропуску строків позовної давності, яка є підставою для відмови у позові. Вислухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 09.01.2007 року між позивачем та третьою особою по справі [PERSON] був укладений кредитний договір №ZRSWGA00000110, відповідно до умов якого позивач надав кредит у розмірі 106050.00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 08.01.2011 року, а [PERSON] зобов`язавcя повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки, та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до ст.1054 Цивільного Кодексу України та умов укладеного договору банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтями 509, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Крім того, зобов`язання є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від божника його обов`язків. В порушення зазначених норм закону, та умов договору боржник зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом на 26.12.2014 року утворилась заборгованість в сумі 969223,98 грн. В забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором між банком і відповідачем [PERSON], 09.01.2007 року було укладено договір іпотеки №ZRSWGA00000110, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку житловий будинок загальною площею 110.7 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]., та земельну ділянку площею 0,0300 га. що належить іпотекодавцю [PERSON] на праві власності. Позивачем попереджено відповідачів щодо погашення боргу, і про реалізацію предмету іпотеки, та виселення з квартири. Своїми діями позичальник порушив умови договору. Дане порушення є істотним, оскільки внаслідок завданої шкоди, позивач значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов"язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.39 Закону України „Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь - якій особі - покупцю. Одночасно суд має право виселити мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому, суд вважає доводи позивача щодо застосування до встановлених правовідносин положень ч.4 ст. 559 ЦК України, згідно якої договір поруки слід вважати припиненим, якщо протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов"язання кредитор не пред"явить позов до майнового поручителя безпідставними, оскільки при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу", статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Разом з тим, п. 31 в редакції Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014 р. передбачено що, при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, що стосується застосування позовної давності, клопотання про застосування якої заявив представник відповідача, то загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених вище правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З врахуванням наведеного, та враховуючи те , що перебіг позовної давності у позивача як кредитора розпочався з 09.01.2011 року, то суд вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами строку позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ст.79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed