Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

20 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги по якому збільшив протягом судового розгляду, про відшкодування майнової та моральної шкоди, що спричинена незаконним рішенням посадової особи органу досудового розслідування. В уточненому позові (а. с. 206-210 т. 1) зазначив, що слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 42017081020000126 від 25 жовтня 2017 року, за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України за фактом внесення слідчим слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Зайцевим Є.С. недостовірних відомостей до офіційних документів в кримінальному провадженні за номером 12015080080003335. Позивач має статус потерпілого у вказаному провадженні. 28 лютого 2018 року постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Запорізької області Тибія В.В. провадження в справі закрито. Вказану постанову, копію якої позивач отримав лише 27 квітня 2018 року простою кореспонденцією, хоча просив направити йому копію цієї постанови рекомендованим листом з повідомленням, скасовано ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2018 року, що свідчить про незаконність прийнятого співробітниками прокуратури Запорізької області рішення. Про наявність постанови заявнику стало відомо під час розгляду слідчим суддею його скарги на постанову прокурора відділу прокуратури Запорізької області Проценко М.В. від 26.12.2017 року про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим у цьому провадженні, а саме: 23 березня 2018 року. З вказаного часу заявник намагався отримати копію цієї постанови, неодноразово звертаючись до прокурора відділу прокуратури області Проценко М.В., слідчого Тибія В.В., заступника начальника управління з розслідування кримінальних справ прокуратури області, проте отримав копію оскаржуваного рішення лише 27 квітня 2018 року. У зв`язку з захистом свого права як учасника кримінального провадження позивач зазнав майнової шкоди, так як поніс видатки з отримання правничої допомоги, які складаються з грошових сум, витрачених на оплату консультації щодо звернення до прокуратури області з заявою про видачу копії постанови про закриття провадження в справі; консультації щодо звернення до слідчого судді із скаргою на постанову слідчого Тибія В.В. від 28.03.2018 року; за розробку та складання скарги слідчому судді на вказану постанову прокурора, на загальну суму в 1700 грн. (400 грн. + 600 грн. + 700 грн.). Крім того, позивач поніс видатки з виготовлення копій документів під час підготовки звернення до суду в сумі 378 грн., які з урахуванням витрачених на отримання правової допомоги при здійсненні коримінального провадження коштів становлять загальну матеріальну шкоду в розмірі 2078 грн. Витрати з отримання професійної правничої допомоги в цій справі в сумі 2091 грн. (1391 грн. 79 коп. за складання первісного позову + 700 грн. за складання уточненого позову) просить покласти на Державну казначейську службу. Позивач просить стягнути з відповідача 276 грн. витрат, пов`язаних з підготовкою та розглядом цієї справи, не зазначаючи при цьому, з чого складаються означені витрати, а також 196 грн. витрат на копіювання документів справи та витрат на пересилання заяв по суті та копій документів іншим учасникам справи. Поряд з майновою шкодою позивач зазнав душевних страждань через тривале порушення його права як учасника кримінального провадження, яке він намагався поновити шляхом подання численних клопотань до прокуратури області з вимогою видати йому копію постанови про закриття провадження, в якому він має статус потерпілого. Усвідомлення обсягу складнощів, що виникли у зв`язку з припиненням перспективи розслідування порушень органу досудового розслідування, що стосуються його безпосередньо, а також складнощів, які виникнуть на шляху поновлення становища, яке існувало, посилило вказані переживання. Заподіяну йому моральну шкоду [PERSON] оцінює в 510000 грн. І оскільки скасування постанови про закриття кримінального провадження не потребує визнання її незаконною, проте сам по собі цей факт свідчить про протиправність дій слідчого, який виніс вказане процесуальне рішення, вважає, що у нього наявні передумови для стягнення як майнової, так і моральної шкоди. У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з Державної казначейської службу у відшкодування моральної шкоди 510000 грн., 2078 грн. майнової шкоди, витрати на отримання професійної правничої допомоги в сумі 2091 грн. 79 коп. (1391 грн. 79 коп. + 700 грн.), витрати, пов`язані з розглядом справи, в сумі 276 грн., а також просить вирішити питання розподілу витрат на копіювання документів та поштових витрат в сумі 196 грн. (а. с. 209). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] від 20.11.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У зв`язку із звільнення судді [PERSON] у відставку здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи, внаслідок чого 8 травня 2019 року справу передано в провадження судді Щасливої О.В. На підставі ухвали суду від 06.09.2019 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду на 29 листопада 2019 року. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, просить про ухвалення рішення на користь позовних вимог, які він уточнив під час судового розгляду. Представник прокуратури Запорізької області, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про відмову в задоволенні позову з урахуванням пояснень відповідача, наданих у письмовому відзиві на позов. Означені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для вирішення справи у відсутність представника першого відповідача. З письмового відзиву прокуратури Запорізької області випливає, що відповідач проти задоволення позову заперечує через відсутність в силу ст. ст. 1173, 1174 ЦК України матеріально-правових передумов для покладення відповідальності за шкоду, таких як: шкода, протиправність дій відповідача з спричинення шкоди позивачеві, а також причинний зв`язок між настанням цієї шкоди і діями відповідача. Що стосується ухвали слідчого судді про скасування постанови органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження, означені обставини лише підтверджують факт реалізації особою свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінальним процесуальним законодавством та не свідчать про протиправність дій відповідача, оскільки такий спосіб захисту учасника кримінального провадження, як визнання незаконними дій чи бездіяльності уповноважених осіб органу досудового розслідування, не передбачений відповідною главою кримінального процесуального закону. Сам факт скасування постанови органу досудового розслідування, що винесена внаслідок вирішення процесуального питання про долю кримінального провадження, за відсутності в діях автора цієї постанови складу кримінального правопорушення жодним чином не свідчить про незаконність цього рішення та у взаємозв`язку з недоведенням шкоди і причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) та шкодою виключає ухвалення рішення на користь позовних вимог. Скасування ж слідчим суддею постанови про закриття та продовження досудового розслідування само по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за обмеження права позивача як учасника кримінального провадження. Окрім вказаних доводів, відзив містить твердження про завершення на час вирішення позову кримінального провадження, постанову про закриття якого було скасовано слідчим суддею, на підставі постанови слдічого слідчого відділу прокуратури Запорізької області Маханькова Д.Ю. від 31.10.2018 року у зв`язку із відсутністю в діях співробітника правоохоронного органу ознак складу кримінально караного діяння. Відповідачем також вказано на ті обставини, що у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Водночас позивач не навів жодної норми Закону, які б визначали, яке саме його цивільне право чи інтерес порушено діями чи бездіяльністю відповідача, та не надав жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу заподіяння йому моральної шкоди. Щодо стягнення майнової шкоди, представник відповідача зазначив, що витрати позивача на юридичні послуги у кримінальному провадженні відносяться до процесуальних витрат, які підлягають стягненню в порядку глави 8 КПК України, та не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Витрати позивача на послуги з копіювання цивільного позову та додатків до нього також не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов`язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків. Окрім того, що в силу цивільного процесуального закону тягар усіх процесуальних витрат має нести сторона, вимоги про стягнення грошових сум з отримання професійної правничої допомоги не підлягають задоволенню, так як не грунтуються на положеннях процесуального закону, оскільки за усяких обставин відшкодуванню підлягають документально підтверджені витрати з отримання правової допомоги адвоката, тоді як особа, що, за поясненнями позивача, надавала їй означені послуги, не має статусу адвоката. У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову. Представник Головного управління Державної казначейської служби позовні вимоги не визнає, виходячи з такого. Як зазначає представник відповідача, моральна шкода відшкодовується за рахунок бюджету у відсутність вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування лише у випадках, які встановлені частиною другою статті 1167 ЦК України, а саме: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Так як підстав для відшкодування моральної шкоди у відповідності до частини другої статті 1167 ЦК України немає, відсутні підстави для покладення на державний бюджет відповідальності за спричинену позивачу шкоду. Що стосується тверджень позивача про незаконність рішення про закриття кримінального провадження, він не надав доказів того, що оскаржуване ним рішення слідчого є незаконним, а сам по собі факт скасування цього рішення в порядку судового контролю не свідчить про факт його незаконності. Відсутність передумов для задоволення позову виключає і задоволення вимог про стягнення за рахунок бюджету судових витрат. У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з такого. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом. Між тим, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд не вбачає таких ознак порушення права позивача з боку відповідачів, які могли б стати підставою для застосування судового захисту в межах пред`явленого позову. Вимоги цього позову витікають з незаконного, на думку позивача, рішення посадової особи органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження за ознаками ст. 366 КК України, яке втілене в постанові від 28.02.2018 року (а. с. 25-29). Означене рішення винесене під час здійснення кримінального провадження за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України, тому суд при розв`язанні цього позову вважає за необхідне застосовувати положення статті 1176 ЦК України, яка внормовує порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. В силу означеного положення цивільного законодавства незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується шкода, яка завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (ч. 1 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом, як випливає із частини 2 ст. 1176 ЦК України. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Цей порядок відповідно до статті 1 «Закону…» розповсюджується на заподіяння фізичній особі шкоди внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Як випливає із змісту наведеної статті Закону, він впорядковує порядок відшкодування шкоди за рахунок держави незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду у випадках, передбачених частиною 1 ст. 1176 ЦК України. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, за змістом статті 2 Закону, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Як випливає з наведених положень цивільного законодавства, коло випадків, коли відшкодування заподіяної громадянинові шкоди відбувається незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду, є вичерпним і наведені позивачем обставини не підпадають під це коло. Так як вимоги позову, як зазначено, спрямовані в русло правовідносин, що регулюють відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями органу досудового розслідування, суд вважає за необхідне при розв`язанні цих вимог керуватися положеннями частини 6 ст. 1176 ЦК України, за якими шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні правила відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, встановлені статтею 1174 ЦК України, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, для настання відповідальності за спричинену посадовою або службовою особою органу державної влади шкоду у відсутність підстав для застосування положень частини першої статті 1176 ЦК України в силу ч. 6 ст. 1176 ЦК України, ст. 1174 ЦК України необхідно констатувати сукупність таких передумов, як: незаконність рішення, дії, бездіяльності посадової особи (1), наявність шкоди для прав та інтересів громадянина (2), причинно-наслідковий зв`язок між незаконними діями або бездіяльністю та отриманою шкодою. Вирішуючи вимоги позову крізь призму наведених положень закону, суд не вбачає жодної з підстав, лише сукупність яких може зумовити покладення на органи державної влади відповідальності, що передбачена вказаними правилами законодавства про деліктні правовідносини. По-перше, суд не може констатувати незаконність постанови слідчого слідчого відділу прокуратури області про закриття кримінального провадження, оскільки таке процесуальне рішення винесено під час здійснення кримінального провадження з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, є втіленням умовиводів посадової особи про наявність або відстуність підстав для завершення кримінального провадження у формі його закриття, що відповідає змісту процесуального права особи, яка веде досудове розслідування. Можливість захисту інтересів учасника кримінального провадження передбачена главою 26 КПК України, що внормовує питання оскарження слідчому судді рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, визначаючи предметом оскарження, в тому числі і постанову про закриття кримінального провадження. Позивач отримав захист у зв`язку із скасуванням слідчим суддею постанови прокурора про закриття кримінального провадження. Сам по собі факт скасування процесуального рішення слідчого не свідчить про незаконність означеного рішення; більш того, такий спосіб захисту учасника кримінального провадження, як визнання рішень, дій та бездіяльності незаконними або протиправними не передбачений статтею 307 КПК України, яка містить вичерпний перелік ухвал слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, в силу ст. ст. 307,309, 395 КПК України. Наведене свідчить про відсутність шкоди для інтересів позивача від прийнятого посадовою особою органу досудового розслідування рішення; наявність на час вирішення цього позову нескасованої постанови старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Запорізької області від 31.10.2018 року Маханькова Д.Ю. підкріплює переконання суду про відсутність цієї шкоди. Не вбачаючи шкоди у зв`язку з винесенням постанови прокурора від 26.12.2017 року, суд, окрім наведених міркувань, приймає до уваги, що вимоги про стягнення певних сум у відшкодування майнової шкоди пов`язані не з наслідками для позивача вказаного процесуального рішення органу досудового розслідування, а з витратами, які він поніс під час його оскарження. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Моральна шкода, спричинена фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що спричинила її, за наявності її вини (ст. 1167 ЦК України). Виняток з цього правила встановлений частиною другою ст. 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згадане правило узгоджується зі змістом ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в силу якої громадянинові відшкодовується моральна шкода, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, лише у наведених в статті 1 цього Закону випадках (п. 5 ст. 3 Закону). З наведеного випливає, що особа може претендувати на відшкодування моральної шкоди від незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування лише у випадках її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. У зв`язку з викладеним у правовідносинах, що виникли, суд не вбачає підстав і для пред`явлення вимог про відшкодування моральної шкоди. Наведені судом міркування не дають підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Outcome: dismissed