Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

04 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсними. (а.с.1). 17 лютого 2016 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсними. (а.с.29). 04 березня 2016 року [PERSON], [PERSON] [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] звернулися до суду з уточненим позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсними. (а.с.30). В обґрунтування вимог позивачі посилалися на те, що 27 листопада 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладений договір споживчого кредиту № DNN0GK00000113, відповідно до якого Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» зобов'язалося надати [PERSON] кредит шляхом видачі готівки через касу, у вигляді поновлювальної лінії у розмірі 3547,50 доларів США на наступні дії: 3000,00 доларів США - на придбання житлового будинку; 547,50 доларів США - на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту на рахунок, на строк з 27 листопада 2007 року по 27 листопада 2011 року включно. В забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором, 27 листопада 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено іпотечний договір № DNN0GK00000113, згідно п.35.3 договору, в забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] передав іпотеку Закритому акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 47,20 кв.м., житловою площею 27,30 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.355.договору іпотеки обумовлена сторонами вартість іпотеки зазначена в розмірі 21 715 грн. Позивачі зазначили, що умови договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки не відповідають вимогам, передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів» (надалі - Закон), Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту» (надалі - Правила), Закону України «Про іпотеку», іншим нормам законодавства України. Як на підставу недійсності кредитного договору позивачі посилалися на те, що кредитний договір № DNN0GK00000113 від 27 листопада 2007 року не містить відомостей детального опису загальної вартості кредиту, та всіх умов, які у відповідності до п.п.3.2; 3.4. розділу 3 Правил є обов'язковими, Банком не наданий окремий письмовий документ з детальним розписом вартості кредиту, не надана повна орієнтовна вартість кредиту. Пункт 7.1 кредитного договору містить зобов'язання позичальника сплачувати банку щомісячний платіж у розмірі 40,46 доларів США, в той же час, договір не містить даних про те, з чого складається зазначений платіж, за договором неможливо розрахувати загальну вартість кредиту. Кредитний договір не передбачає можливості дострокового погашення кредиту, що суперечить вимогам Постанови № 168 від 10.05.2007 р., Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 2.2.9. кредитного договору передбачено, що позичальник відшкодовує Банку витрати / збитки у зв'язку із надання бюро кредитних історій інформації про Позичальника, сплату послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав Банку за даним договором, а також, договором іпотеки, поруки і т.д., в тому числі до таких послуг віднесені представництво Банку в суді й перед третіми особами тощо. На позичальника покладено відшкодування Банку в повному обсязі витрат на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів Банку), пов'язаних з розглядом суперечок за даним договором в судах всіх інстанцій, а також на всіх підприємствах, організаціях форм власності, в органах державної влади й управління - у строк, зазначений у письмовій вимозі Банку. Позивачі вважають несправедливими та дискримінаційними наступні умови кредитного договору. Пункт 2.3.1. кредитного договору - щодо можливості в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки для Позичальника, навіть не питаючи на це згоди останнього. Пунктами 2.2.10 та 2.3.7. кредитного договору передбачений обов'язок Позичальника погасити заборгованість перед банком в повному обсязі при настанні випадків, передбачених пунктом 2.3.3 даного договору, який в свою чергу містить абсолютно несправедливі, дискримінаційні для Позичальника умови дострокового в повному обсязі повернення кредиту, а саме: в разі порушення судом справи про визнання Позичальника недієздатним, або обмежено дієздатним, або в разі порушення кримінальної справи відносно Позичальника, неможливості звернення стягнення на майно, зоставлене з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором з будь якої причини. У відповідності до умов підпункту а) пункту 2.3.3. кредитного договору, Банк наділив себе правом не тільки вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, але й сплату винагороди, комісії відсотків, виконання інших вимог у повному обсязі, навіть тих - строк виконання яких ще не настав. В останній частині підпункту в) пункту 2.3.3. кредитного договору міститься умова про те, що у випадку смерті Позичальника Банк має право в односторонньому порядку : або припинити дію даного Договору з моменту отримання документів про смерть Позичальника, з припиненням нарахування відсотків на другий день після отримання документів про смерть, або зменшити розмір процентної ставки за договором, в той час як, відповідно до ст. 608 ЦК - зобов'язання припиняється смертю боржника (фізичної особи). Пунктом 2.3.8 кредитного договору Банку надане право відшкодовувати з Позичальника витрати, навіть ті, які будуть здійснені в майбутньому, в той же час зазначений пункт не містить повного переліку зазначених витрат. У відповідності до пункту 2.3.9. кредитного договору Банк має право будь яким способом доводити до третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника, про наявність (відсутність) і стан майна, а у разі виїзду Позичальника за межі території України - з моменту підписання цього Договору. Пунктом 2.3.14 кредитного договору про надає Банку право самостійно вирішувати спосіб інформування Позичальника при наявності прострочення заборгованості. Пункти 2.4.І. та 7.5. кредитного договору передбачають зобов'язання Позичальника в разі дострокового погашення кредиту сплатити Банку суму відсотків, винагороди, неустойку (штраф, пеню), та 2 % від суми кредиту , що погашається достроково, що є умовами, вочевидь несправедливими та дискримінаційними для Позичальника. Пунктом 3.10 кредитного договору на Позичальника покладений обов'язок в разі дострокового погашення Кредиту - додатково сплатити Банку відсотки, зазначені в п.7.5. Договору. Пунктами 3.2., 4.1.,6.2, 6.5.7.1.,7.4 кредитного договору встановлена безмежна кількість та черговість різноманітних платежів для Позичальника - що є очевидно незрозумілим, несправедливими, та дискримінаційним. У відповідності до пунктів 4.3. та 5.4 кредитного договору, в разі порушення строків платежів більш ніж на 30 діб, позичальник повинен сплатити Банку не тільки штраф у розмірі 250 грн., а ще й 5% від суми позики. З пункту 7.1 кредитного договору не зрозуміло, в зв'язку з чим позичальник повинен сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми наданого кредиту, а також: щомісяця в період сплати - 0,20% від суми виданого кредиту. Пунктами 3.7., 4.1, 7.4 договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого рахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктами 4.3, 4.4, 4.5, 5.4. кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів, неустойки, як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в своїй постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Позивач [PERSON] в позові також зазначив, що відповідач не надав йому, як споживачу фінансових послуг, жодної інформації щодо наявності у Банка ліцензії на проведення валютних операцій. Крім того у відповідності до ч.1 ст. 513 ЦК, правочин щодо заміни кредитора в зобов'язанні вчиняється в такій саме формі, що і первісний. [PERSON] зазначив, що кредитний договір укладався ним з Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», в зв'язку з чим, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», як правонаступник. мав повідомити його про зміну юридичної особи та переукласти з ним кредитний договір, що не було зроблено. Частиною 2 ст. 517 ЦК передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Також, кредитний договір містить посилання на те, що забезпеченням виконання Позичальником за даним договором, виступає іпотека жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] не відповідає вимогам законодавства, оскільки [PERSON] не надавала згоди на передачу нерухомого майна в іпотеку. На обґрунтування недійсності договору іпотеки позивач [PERSON] посилалася на те, що вона не надавала згоди на укладення чоловіком - [PERSON], договору іпотеки. У відповідності до ст. 578 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній сумісній власності, може бути передано в заставу лише за згодою усіх співвласників, але при укладенні договору зазначені приписи законодавства не були виконані. Деякі умови договору є несправедливими та дискримінаційними. Так, пунктом 8 іпотечного договору визначено, що іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку під нерухомістю. Пункт 18.3 договору іпотеки надає Банку необмежені можливості для перевірок. На підставі п. 18.3 іпотечного договору Банк надається право на свій розсуд виставляти охорону предмету іпотеки за рахунок позичальника. Зазначена в п.18.6 та 20.4. договору іпотеки вимога для іпотекодавця , у разі пошкодження, знищення, втрати, псування Предмету іпотеки - відновляти Предмет іпотеки, тощо. Ця вимога є несправедливою - бо вона є навіть в тому випадку якщо Предмет іпотеки пошкоджено, знищено самим іпотекодержателем, або внаслідок стихійного лиха, війни чи інших незалежних від Іпотекодавця обставин. Зазначене в п.18.8.2. договору іпотеки право на дострокове стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь зобов'язання за Кредитним договором, (в тому числі в разі порушення стосовно Позичальника кримінальної справи, порушення порядку заміни іпотеки, тривалої відсутності потекодавця в місці постійного проживання, тощо) Пунктом 18.12 надається право Банку будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість іпотекодавця за кредитним договором, що порушує вимоги конфеденційності та захисту персональних даних. Несправедливим позивачі вважають вимоги п.21.1, та 21.2. договору іпотеки, які надають можливість Банку, навіть при обставинах, які не залежать від Позичальника, стягувати з нього штраф у розмірі 100%, а в іншому випадку 25 % від вартості предмета іпотеки. Умови п.27 договору іпотеки встановлюють оцінку предмету іпотеки на день реалізації по курсу НБУ, що існує на цей день, а не на день укладення договору іпотеки. Несправедливим є умови договору іпотеки що визначають термін дії іпотечного договору - до повного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього та можливість дострокового розірвання цього договору лише за згодою сторін. Пунктом 35.4 договору іпотеки визначено, що іпотека поширюється на земельну ділянку, на якій розташованим предмет іпотеки, в той час, як земельна ділянка не є предметом іпотеки. Крім того, у відповідності до ст.65 СК зазначено, що дружина/чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений одним з подружжя, без згоди іншого якщо він виходе за межі дрібного побутового. Частиною 3 ст.65 Сімейного кодексу України передбачено, що для укладення одним з подружжя договорів, що потребують нотаріального засвідчення та/або державної реєстрації, а також договорів відносно цінного майна, згода другого з подружжя повинно бути надано в письмовому виді. А стосовно договорів що потребують нотаріального посвідчення - така згода також бути нотаріально засвідчена. При укладенні договору іпотеки зазначені вище вимоги законодавства не були дотримані. Також, за змістом частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-1V «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», будь - які правочини стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, можуть вчинятися тільки за згодою органів опіки та піклування. Позивачі зазначили в заяві, що на час укладенні договору іпотеки в будинку проживали їх неповнолітні діти: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], в той же час, згода органів опіки та піклування на укладення зазначеного договору не була отримана. В зв'язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON], [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] просили суд: -визнати недійсним Кредитний договір № DNN0GK00000113, укладений 27 листопада 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк»; -визнати недійсним договір іпотеки № DNN0GK00000113, укладений 27 листопада 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк». В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов в повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив суд задовольнити вимоги. Будучи допитаним в якості свідка, пояснив, що позивач [PERSON] є його дружиною, вони є батьками [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] Вони з дружиною вирішили придбати будинок за адресою: [ADDRESS], вартість якого продавцем визначена в сумі 3 500,00 доларів США. Він планував взяти грошові кошти за договором позики, але він відмовив. Не повідомивши дружину, без її згоди, він оформив кредитний договір в банківській установі, кредитний договір взагалі не читав. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов в повному обсязі, посилалася на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просила суд задовольнити вимоги, будучи допитаною в якості свідка, пояснила, що позивач [PERSON] є її чоловіком, перебувають з ним в шлюбі з 2005 року. В 2007 році вона та чоловік вирішили придбати будинок в с. Голубівка за 3 500,00 доларів США. Власних коштів в них не було, тому вирішили, що грошові кошти чоловік позичить у знайомого. [PERSON] не повідомив її, що оформив кредит в банку для придбання будинку. Під час оформлення договору купівлі-продажу, вона не була присутня в нотаріальній конторі. Про наявність кредитного договору та договору іпотеки їй стало відомо тільки у вересні 2015 року, також відомо, що чоловік виплатив за договором банку близько 1 500,00 доларів США. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні вимог, посилався на те, що договори з позивачем були укладені у відповідності з діючим законодавством, в зв'язку з чим, відсутні підстави для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, позивач [PERSON] знала про укладення чоловіком кредитного договору та договору іпотеки, надала нотаріальну згоду на укладення іпотечного договору. Права неповнолітніх дітей при укладенні іпотечного договору не були порушені, оскільки на час укладення договору діти в будинку не проживали та не мали право користування житловим приміщенням, яке передано в іпотеку. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився. Заслухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 23 липня 2005 року виконавчим комітетом Голубівською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON], актовий запис № 17. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище - [PERSON] (а.с.22) Згідно свідоцтв про народження, [PERSON] і [PERSON] є батьками дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] У відповідності до ст. 509 ЦК України, 1. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості. Згідно до ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договори. Згідно до ст. 1054 ЦК України, по кредитному договору банк надає грошові кошти позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки за його користуванням. Судом встановлено, що 27 листопада 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладений договір споживчого кредиту № DNN0GK00000113, відповідно до якого Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» зобов'язалося надати [PERSON] кредит шляхом видачі готівки через касу, у вигляді поновлювальної лінії у розмірі 3547,50 доларів США на наступні дії: 3000,00 доларів США - на придбання житлового будинку; 547,50 доларів США - на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту на рахунок, на строк з 27 листопада 2007 року по 27 листопада 2011 року включно. У відповідності до ст. 546 ЦК України, 1. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. На підставі ст. 572 ЦК України, 1. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед ти кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом іншими кредиторами цього боржника. Згідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором, 27 листопада 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено іпотечний договір № DNN0GK00000113, згідно п.35.3 договору, в забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] передав іпотеку Закритому акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 47,20 кв.м., житловою площею 27,30 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.355.договору іпотеки обумовлена сторонами вартість іпотеки зазначена в розмірі 21 715 грн. В позовній заяві позивачі [PERSON], [PERSON] фактично посилалися на те, що зміст правочинів - кредитного договору та договору іпотеки, суперечить вимогам чинного законодавства України. У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Згідно вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин). Стосовно позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, суд приходить до наступного. У відповідності до рішення Конституційний суд України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 Конституційний суд України, в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору Таким чином, норми Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції від 13.01.2006 р., який діяв на час виникнення правовідносин (03 жовтня 2008 року, дата укладення кредитного договору) поширюється на правовідносини за договором про надання споживчого кредиту, який укладений між сторонами. У відповідності до Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно вимог ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" 1. Споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 6) звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав. На підставі ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", 1. Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. 2. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. 3. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом. 4. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. 5. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту» (надалі - Постанова). Так, ч. 2 ст. 11 Закону, п.2.1. Постанови передбачено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту Банки зобов'язані повідомити в письмовій формі Позичальника про орієнтовну совок упну вартість кредиту (в процентах та грошовому виразі), з урахуванням процентної ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінщика та інш.), пов'язаних з отриманням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Частиною 4 статті 11 Закону, пунктом 3.1. Постанови, банк повинен не просто надати таку інформацію споживачу, а зазначена інформація повинна міститися в кредитному договорі, або додатку до нього і бути наданою в письмовій формі. Підпунктами 3.1.; 3.2.; 3.4 Постанови деталізовано, що в кредитному договорі або додатку до нього повинно міститися: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу, згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, пов'язаних з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб відповідно до вимог законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі при страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії при купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та відсотків за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). У кредитному договорі повинен міститися графік платежів (згідно з термінами, вказаними у договорі - щомісяця/щокварталу і т.д.), в розрізі сум погашення основного боргу, сплати відсотків за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в такому виду споживчого договору вказувати і вигляд і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачеві; обґрунтування супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач повинен сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашення; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. В своєму рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 Конституційний суд України зазначив, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Конституційний Суд України бере до уваги також положення актів міжнародного права. Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов'язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів, важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями статті 1056-1 ЦК України, частини четвертої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» частини другої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що кредитний договір іпотеки № DNN0GK00000113, укладений 27 листопада 2007 року не містить відомостей детального опису загальної вартості кредиту, та всіх умов, які у відповідності до п.п.3.2; 3.4. розділу 3 Правил є обов'язковими, Банком не наданий окремий письмовий документ з детальним розписом вартості кредиту, не надана повна орієнтовна вартість кредиту, графік платежів не містить сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Пункт 7.1 кредитного договору містить зобов'язання позичальника сплачувати банку щомісячний платіж у розмірі 40,46 доларів США, в той же час, договір не містить даних про те, з чого складається зазначений платіж, за договором неможливо розрахувати загальну вартість кредиту. В кредитному договорі відсутні відомості, які обов'язково повинен містити кредитний договір, а саме - про кожну супутню послугу, яка надається споживачеві; обґрунтування супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач повинен сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашення; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Суд приходить до висновку, що зазначені порушення вищенаведених вимог законодавства України при укладенні кредитного договору, тягне за собою його недійсність, у відповідності до ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України. У відповідності до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 4. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Суд приходить до висновку, що не відповідають вимогам ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", нормам Цивільного кодексу України та є несправедливими наступні умови кредитного договору: Пункт 2.2.9. кредитного договору, яким передбачено, що позичальник відшкодовує Банку витрати / збитки у зв'язку із надання бюро кредитних історій інформації про Позичальника, сплату послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав Банку за даним договором, а також, договором іпотеки, поруки і т.д., в тому числі до таких послуг віднесені представництво Банку в суді й перед третіми особами тощо. На позичальника покладено відшкодування Банку в повному обсязі витрат на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів Банку), пов'язаних з розглядом суперечок за даним договором в судах всіх інстанцій, а також на всіх підприємствах, організаціях форм власності, в органах державної влади й управління - у строк, зазначений у письмовій вимозі Банку. Пункт 2.3.1. кредитного договору - щодо можливості в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки для Позичальника. Пункти 2.2.10 та 2.3.7. кредитного договору, яким передбачений обов'язок Позичальника погасити заборгованість перед банком в повному обсязі при настанні випадків, передбачених пунктом 2.3.3 даного договору, який в свою чергу містить умови дострокового в повному обсязі повернення кредиту, а саме: в разі порушення судом справи про визнання Позичальника недієздатним, або обмежено дієздатним, або в разі порушення кримінальної справи відносно Позичальника, неможливості звернення стягнення на майно, зоставлене з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором з будь якої причини. У відповідності до умов підпункту а) пункту 2.3.3. кредитного договору, Банк наділив себе правом не тільки вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, але й сплату винагороди, комісії відсотків, виконання інших вимог у повному обсязі, навіть тих - строк виконання яких ще не настав, що суд вважає є несправедливими умовами. В останній частині підпункту в) пункту 2.3.3. кредитного договору міститься умова про те, що у випадку смерті Позичальника Банк має право в односторонньому порядку : або припинити дію даного Договору з моменту отримання документів про смерть Позичальника, з припиненням нарахування відсотків на другий день після отримання документів про смерть, або зменшити розмір процентної ставки за договором, в той час як, відповідно до ст. 608 ЦК - зобов'язання припиняється смертю боржника (фізичної особи), тобто, нарахування всіх сум за договором припиняються датою смерті боржника, а не часом надання документів про смерть. Пункт 2.3.8 кредитного договору Банку, яким надане право відшкодовувати з Позичальника витрати, навіть ті, які будуть здійснені в майбутньому, в той же час зазначений пункт не містить повного переліку зазначених витрат. Пункт 2.3.9. кредитного договору, відповідно до якого Банк має право будь яким способом доводити до третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника, про наявність (відсутність) і стан майна, а у разі виїзду Позичальника за межі території України - з моменту підписання цього Договору, що порушує вимоги конфедиційності та захисту персональних даних. Пункт 2.3.14 кредитного договору, який надає Банку право самостійно вирішувати спосіб інформування Позичальника при наявності прострочення заборгованості. Пункт 2.4.І. та 7.5. кредитного договору передбачають зобов'язання Позичальника в разі дострокового погашення кредиту сплатити Банку суму відсотків, винагороди, неустойку (штраф, пеню), та 2 % від суми кредиту, що погашається достроково. Пункт 3.10 кредитного договору, яким на Позичальника покладений обов'язок в разі дострокового погашення Кредиту - додатково сплатити Банку відсотки, зазначені в п.7.5. Договору. Пункти 4.3. та 5.4 кредитного договору, в яких визначено, що в разі порушення строків платежів більш ніж на 30 діб, позичальник повинен сплатити Банку не тільки штраф у розмірі 250 грн., а й 5% від суми позики. Пункт 7.1 кредитного договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми наданого кредиту, а також: щомісяця в період сплати - 0,20% від суми виданого кредиту. Пункти 3.7., 4.1, 7.4 договору, якими передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого рахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктами 4.3, 4.4, 4.5, 5.4. кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів, неустойки, як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в своїй постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. В той же час, у відповідності до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Суд приходить до висновку, що умови кредитного договору, наведені вище, не є підставою для визнання всього договору недійсним, оскільки можливо допустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього зазначених умов. Крім того, практика Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» є також джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад справа «Стаббігс та інш. проти Великобританії» рішення від 22.10.1996 р.; «Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980 р.) Згідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. У відповідності до ст. 257 ЦК України, загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Як зазначалося вище, кредитний договір між сторонами було укладено 27 листопада 2007 року, позивачі були ознайомлені з ним, та мали право на звернення до суду на протязі трьох років - тобто до 27 листопада 2010 року. Згідно до позовної заяви, позивачі звернулися до суду з позовом 04 грудня 2015 року, тобто - з пропуском позовної давності. Суд критично оцінює пояснення позивача [PERSON] про те, що їй не було відомо про укладенні чоловіком кредитного договору, оскільки у відповідності до матеріалів нотаріальної справи щодо укладення іпотечного договору, оскільки 27 листопада 2007 року [PERSON] оформила заяву, посвідчену нотаріально, згідно до якої надала згоду на купівлю, передачу до іпотеки та підписання договору про задоволення вимог іпотекодержателя її чоловіком [PERSON] житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. (а.с.121) В судовому засіданні [PERSON] посилалася на те, що у вищенаведеній заяві не її підпис, в той же час, не надала жодного доказу на підтвердження, питання про проведення почеркознавчої експертизи перед судом не ставила. В зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що [PERSON] знала про укладення чоловіком кредитного договору для придбання нерухомого майна, надала свою згоду на купівлю та передачу зазначеного майна в іпотеку, яка посвідчена нотаріально. На підставі ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» заявило про застосування наслідків позовної давності, в задоволенні позовних вимог в частині визнання кредитного договору недійсним належить відмовити. Позивачами також не надано жодного доказу того, що Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» не мало ліцензії на проведення валютних операцій. Посилання позивачів про те, що він не був повідомлений про право вимоги перейшло до нового кредитора. Не є підставою для визнання договору недійсним, а у відповідності до вимог частини 2 ст. 517 ЦК надає право [PERSON], як боржнику, не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Стосовно позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним, суд приходить до наступного. Згідно договору купівлі-продажу від 27 листопада 2007 року, [PERSON] придбав житловий будинок який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.122) Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки, як зазначалося судом вище, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був укладений 23 липня 2005 року, житловий будинок, який придбаний [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 3 статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Таким чином, для укладення одним з подружжя договору щодо нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, необхідна письмова згода другого з подружжя і зазначена згода повинна бути нотаріально посвідчена. Крім того, частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У відповідності до ст. 578 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній сумісній власності, може бути передано в заставу лише за згодою усіх співвласників. В той же час, з підстав, наведених вище, суд дійшов до висновку, що [PERSON] знала про укладення чоловіком кредитного договору для придбання нерухомого майна, надала свою згоду на купівлю та передачу зазначеного майна в іпотеку, яка посвідчена нотаріально. Крім того, згода співвласника за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Зазначений правовий висновок висловлений у постанову Верховного суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, відповідно до якого, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. В зв'язку з наведеним, вимоги позивачів в частині визнання іпотечного договору з підстав відсутності згоди другого із співвласників майна не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинної станом на дату укладення договору - 03 жовтня 2008 року), якщо будівля (споруда) що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавця на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. В зв'язку з наведеним, посилання позивача на недійсність договору іпотеки з тих підстав, що іпотека поширюється на земельну ділянку під нерухомістю, яка є предметом договору іпотеки, є необґрунтованими. -пункту п.27 договору іпотеки, щодо встановлення оцінку предмету іпотеки на день реалізації по курсу НБУ, що існує на цей день, а не на день укладення договору іпотеки; Суд приходить до висновку, що є несправедливими, дискримінаційними, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, умови договору іпотеки, а саме: -пункт 18.3 договору іпотеки про надання Банку необмежені можливості для перевірок; -пункт п. 18.3 іпотечного договору, який надає Банку право на свій розсуд виставляти охорону предмету іпотеки за рахунок позичальника; -пункти п.18.6 та 20.4. договору іпотеки, яка зобов'язує іпотекодавця, у разі пошкодження, знищення, втрати, псування Предмету іпотеки - відновляти Предмет іпотеки, тощо. -пункт п.18.8.2. договору іпотеки щодо права на дострокове стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь зобов'язання за Кредитним договором, (в тому числі в разі порушення стосовно Позичальника кримінальної справи, порушення порядку заміни іпотеки, тривалої відсутності іпотекодавця в місці постійного проживання, тощо); -пункт 18.12, який надає Банку право будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість іпотекодавця за кредитним договором, та порушує вимоги конфеденційності та захисту персональних даних; -пунктів 21.1, та 21.2. договору іпотеки, які надають можливість Банку, навіть при обставинах, які не залежать від Позичальника, стягувати з нього штраф у розмірі 100%, а в іншому випадку 25 % від вартості предмета іпотеки., В той же час, судом вище зазначалося, що у відповідності до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Суд приходить до висновку, що умови кредитного договору, наведені вище, не є підставою для визнання всього договору недійсним, оскільки можливо допустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього зазначених умов. Частиною 6 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» будь - які правочини стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, можуть вчинятися тільки за згодою органів опіки та піклування. Згідно до приписів ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно частини 2 статті 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюється законом. Житлові правовідносини в Україні регулюються спеціальним законом - Житловим кодексом України. Так, на підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно вимог ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, згідно частин 2,3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи піки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень. Таким чином, дитина має право на користування житлом у тому випадку, якщо постійно (або тимчасово) проживає в жилому приміщенні разом з батьками (або одним з них), Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» надане визначення терміну поняття місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. У відповідності до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта громадянина України (а.с.144-145) [PERSON], станом на 27 листопада 2007 року (дату укладення договорів), був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та був зареєстрований в будинку, за адресою: [ADDRESS] (який є предметом іпотеки) тільки 20 листопада 2008 року. (а.с.146-147) Згідно до довідки виконавчого комітету Голубівської сільської ради від 14.12.2017 року, позивачі та їх неповнолітні діти проживали без реєстрації за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 181). В той же час, до 27 листопада 2007 року власником спірного житла була [PERSON] (а.см.122), позивачами не надано суду жодного доказу того, на якій правовій підставі вони користувалися житловим приміщенням, в зв'язку з чим, суд приходить до переконання, що у неповнолітніх дітей позивачів не виникло право користування спірним житловим приміщенням до придбання [PERSON] зазначеного майна, в зв'язку з чим, договір іпотеки не може бути визнаний недійсним з підстав порушення прав дітей. Крім того, у відповідності до ст. 256,257,267 ЦК України, норми яких наведені судом вище, оскільки відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» заявило про застосування наслідків позовної давності, в задоволенні позовних вимог в частині визнання іпотечного договору недійсним належить відмовити також і в зв'язку з пропуском позивачами позовної давності.

Outcome: dismissed