Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач мотивує їх тим, що 20 травня 2008 року в м.Городище Черкаської області надав позику [PERSON] в сумі 7000 доларів США, що еквівалентно станом на 23 червня 2018 року 183 672,30 грн., з терміном повернення коштів до 20 серпня 2008 року, що підтверджується копією розписки від 20 травня 2008 року. В цей же день, 20 травня 200 року повторно надав позику [PERSON] у сумі 3000 доларів США, що еквівалентно станом на 23 червня 2018 року 78 716,70 грн., з терміном повернення коштів до 20 вересня 2009 року, що підтверджується копією розписки від 20 травня 2008 року. Також 20 травня 2008 року надав ще дві позики [PERSON] у сумі 10000 доларів США, що еквівалентно станом на 23 червня 2018 року 262 389 грн. з терміном повернення коштів до 20 серпня 2008 року та позику в сумі 20000 грн. з терміном повернення коштів до 05 жовтня 2008 року, що підтверджується копіями розписок від 20 травня 2008 року. Згідно довідки Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» від 23 червня 2018 року офіційний курс НБУ щодо продажу іноземної грошової одиниці (USD) становить 26,2389. Станом на 23 червня 2018 року [PERSON] не виконав своє зобов`язання і не повернув надані йому кошти на загальну суму 544 778 грн. (7000 доларів США, що еквівалентно 183 672,30 грн+3 000 доларів США, що еквівалентно 78 716,70 грн.=10 000 доларів США, що еквівалентно станом на 23 червня 2018 року 262 389 грн.+20000 грн.). за користування наданими грошовими коштами в сумі 17000 доларів США, що еквівалентно 446055,30 грн. з терміном поверненя до 20 серпня 2008 року, відповідач повинен сплатити відсотки з урахуванням індексу інфляції за період прострочення з 20 серпня 2008 року по 23 червня 2018 року, що становить 1 192 024,92 грн. та відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми (446 055,30 грн.), що становить 131 440,07 грн.. За користування грошовими коштами в сумі 3000 доларів США, що станом на 23 червня 2018 року еквівалентно 78 716,70 грн. з терміном поверненя до 20 вересня 2009 року, відповідач повинен сплатити відсотки з урахуванням індексу інфляції за період прострочення з 20 вересня 2009 року по 23 червня 2018 року, що становить 167 528,26 грн., та відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми (78 716,70 грн.), що становить 20 697,10 грн.. За користування коштами в сумі 20000 грн., з терміном повернення до 05 жовтня 2008 року, відповідач повинен сплатити відсотки з урахуванням індексу інфляції за період простроченя з 05 жовтня 2008 року по 23 червня 2018 року, що становлять 51 544,27 грн. та відсотки з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми (20 000 грн.), що становить 5 818,03 грн.. Загальна сума боргу, яку повинен сплатити [PERSON] становить 2 113 830,65 грн. і складається з суми боргу, 3% річних за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат. Сума боргу відповідачем не повернута, що і стало причиною звернення з позовною заявою до суду, для захисту порушених прав та інтересів. В судове засідання, сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи з"явилися. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, в їх обгрунтування зазначив, що відповідач не виконав зобов`язань згідно розписок про позику грошей від 20 травня 2008 року на суму 10000 доларів США, від 20 травня 2008 року на суму 3000 доларів США, 20 травня 2008 року, але без зазначення цієї дати складення у тексті, на суму 7000 доларів США у зв`язку з чим звертався до суду в 2012 році до Городищенського районного суду Черкаської області, який постановив рішення про стягнення боргу в загальній сумі 160800 грн. та не забезпечив виконання судового рішення за виконавчим листом, який був повернутий йому як стягувачу через відсутність майна у боржника, і відповідно на час звернення до суду вдруге у 2018 році не намагається вирішити питання повернення основного боргу в розмірі 544778 грн., користуючись при цьому чужими грошовими коштами в сумі 157955,20 грн. та спричиняючи інфляційні втрати в сумі 1411097,45 грн. і не повертаючи 20000 грн. за розпискою від 20 травня 2008 року, але без зазначення цієї дати складення у тексті, лише вказівки про дату повернення 05 жовтня 2008 року або по вимозі. Просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі понесених 4500 грн. та судовий збір на користь держави, який через потребу у придбанні ліків не зміг внести своєчасно. В заперечення пояснень відповідача повідомив, що дійсно у 2007-2008 роках між ним та [PERSON] , як приватним підприємцем, мали місце відносини за договором оренди нежилого приміщення у [ADDRESS] , власником якого є він. Користування приміщенням було платним. В процесі здійснення господарської діяльності [PERSON] неодноразово звертався до нього як фізична особа з питання позики грошей, які він в свою чергу і надавав. Факт передачі і отримання грошей щоразу фіксувався попереднім обговоренням умов позики і написання боржником розписки. Позика грошей носила систематичий характер і спочатку [PERSON] виконував свої зобов`язання про повернення отриманих грошей. Проте за останніми розписками про позику грошей від 20 травня 2008 року на суму 10000 доларів США, від 20 травня 2008 року на суму 3000 доларів США, 20 травня 2008 року, але без зазначення цієї дати складення у тексті, на суму 7000 доларів США, від 20 травня 2008 року, але без зазначення цієї дати складення у тексті, лише вказівки про дату повернення 05 жовтня 2008 року або по вимозі на суму 20000 грн. зобов`язання про повернення не виконав. Крім цього, [PERSON] дійсно заборгував і орендну плату. В 2009 році, відповідач залишив місце проживання у м.Городище та виїхав до м.Києва, не вирішивши питання оренди приміщення та розрахунку за розписками. За його дорученням громадянка [PERSON] разом з іншими невідомими йому особами забрали з орендованого приміщення належне їм майно та передала йому ключі, повідомивши про фінансові труднощі орендонаймача. В телефонних розмовах із [PERSON] , останній просив надати додатковий час для повернення боргу, а потім взагалі припинив спілкування. Оригінали боргових розписок знаходяться у його користуванні та підтверджують разом з іншими доказами факт неповернення грошей відповідачем. Про складання [PERSON] акту прийому-передачі матеріальних цінностей і майна йому у власність в рахунок орендної плати та заволодіння оригіналами вищевказаних розписок шляхом відкриття сейфу з орендованого приміщення, які нібито вказують на повернення грошей, категорично заперечує, остільки про такі дії почув у судовому засіданні вперше, а сейф ніколи не належав відповідачу, тому що передавався в оренду. Щодо застосування пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин заперечив з підстав права на захист порушених інтересів. Представник позивача [PERSON]. заявлені позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] заперечив проти позову, мотивуючи достроковим виконанням зобов`язань за розписками і наявністю лише боргу перед позивачем в частині орендної плати за приміщення. Він, дійсно за розписками про позику грошей від 20 травня 2008 року на суму 10000 доларів США, від 20 травня 2008 року на суму 3000 доларів США, 20 травня 2008 року, але без зазначення цієї дати складення у тексті, на суму 7000 доларів США, від 20 травня 2008 року, але без зазначення цієї дати складення у тексті, лише вказівки про дату повернення 05 жовтня 2008 року або по вимозі на суму 20000грн. отримав від позивача гроші. Підтвердженням виконання грошових зобов`язань була наявність у нього оригіналів розписок, які йому повернув позивач та які він зберігав у сейфі, що знаходився у приміщенні яке орендував у нього ж. Коли у січні 2009 року йому необхідно було терміново виїхати до м.Києва, то він не попередив про це позивача і в його користуванні залишилося як майно яке належало йому і було в подальшому згідно акту прийому-передачі матеріальних цінностей і майна передано у власність в рахунок орендної плати, так і відповідно позивач, відкривши сейф, заволодів оригіналами вищевказаних розписок і тому вони на даний час у його користуванні. Про винесення рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2012 року, яким стягнуто з нього заборгованість за вищевказаними розписками в сумі 160800грн. на користь позивача, нічого не знав, участі в засіданнях не приймав. До державного виконавця у Городищенський районний відділ ДВС ГТУЮ в Черкаській області для виконання судового рішення не пам`ятає чи викликався, остільки стосовно нього був ряд відкритих виконавчих проваджень у зв`язку з невиконанням інших зобов`язань перед фінансовими установами. Підстав для відшкодування судових витрат у справі не вбачає. Представник відповідача [PERSON] . просив для вирішення спору застосувати строки позовної давності в порядку ст.267 ЦК УКраїни, остільки [PERSON] жодних боргових зобов`язань перед позивачем не має, дійсно вів спільну з ним підприємницьку діяльність у сфері торгівлі меблями і мали місце періодичні позики грошей, протягом визначеного чиним законодавством періоду до відповідача не було пред`явлено ніяких претензій, тобто за сім років потому у серпні-жовтні 2011 року, відповідно відсутні правові підстави і для нарахування пені, штрафу, відсотків за інфляцією. Сплив позовної давності про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно до ст.209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Суд, розглянувши позов у межах заявлених позовних вимог, при відсутності зустрічних вимог відповідача, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, врахувавши думку представника відповідача щодо застосування строку позовної давності при розгляді спору, та дослідивши й оцінивши всі докази в їх сукупності, зокрема і цивільну справу №2-970/11 провадження №2/2302/3011/11 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення, остільки сторона позивача, не довела своїх позовних вимог в повному обсязі, що є її обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.12 ЦПК України, з врахуванням того, що судом було створено всі умови для змагального процесу та роз`яснено учасникам справи їх права, обов`язки, які передбачені цивільно-процесуальним законодавством держави. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з`ясувати обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідити докази якими вони обґрунтовуються - ст.228 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Позивач повинен зазначити і довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу. Предметом вимоги позивача є застосування правових наслідків порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання та відшкодування понесених судових витрат. Правові відносини, які склалися між позивачем та відповідачем, на думку суду, підпадають під вид цивільно-правових відносин - зобов`язальне право і тому, суд, не погоджується із позицією представника відповідача про розгляд судом питання про застосування у розгляді справи строків позовної давності, які встановлені ст.257 ЦК України тривалістю в три роки до всіх позовних вимог та не знаходить підстав для відмови у задоволенні позову через сплив позовної давності на підставі ст.268 ЦК України в цілому, а лише стосовно частини позовних вимог згідно розписки від 20 травня 2008 року, але без зазначення цієї дати складення у тексті, лише вказівки про дату повернення 05 жовтня 2008 року або по вимозі на суму 20000грн, як то визначено ст.267 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до п.8 ч.2ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 1050 ч. 1 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, висловленої в Постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року по справі № 6-25цс14 передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов`язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов`язань. У силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто порушенням грошового зобов`язання є невиконання боржником обов`язку сплатити грошові кошти. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому частинами 1-3 ст.89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. В Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс-14, зазначено, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Згідно ст.1047 ЦК Українид оговір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс-13, якою визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Враховуючи вищевикладене, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів, а також застосування наслідків не виконання зобов`язань. Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Звертаючись до суду із позовною заявою про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилається як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписки, оригінали яких знаходяться в нього особисто, тому дослідивши їх оригінали в судовому засіданні, суд оцінює їх та визнає як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. За таких обставин, досліджуючи боргові розписки, суд приходить до висновку, що дані розписки є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчать про існування між сторонами саме укладених договорів позики та є доказом не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошових сум позичальнику. При цьому, згідно із вимогами ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський Суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Із досліджених судом доказів вбачається, що відповідно до розписки від 20 травня 2008 року, відповідач [PERSON] взяв у борг гроші в сумі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 20 серпня 2008 року (а.с.15). На зазначеній розписці вказано курс долара США станом на 20 травня 2008 року - 4,78 грн та сума процентів - 5% в місяць (а.с.15). Цього ж дня відповідач [PERSON] , згідно розписки від 20 травня 2008 року, взяв у позивача [PERSON] у борг гроші в сумі 3000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 20 вересня 2008 року (а.с.16). Відповідно до розписки про отримання 20 000 грн., відповідач зобов`язувався повернути гроші до 05 жовтня 2008 року або по вимозі (а.с.17). Згідно розписки про отримання у борг грошей, [PERSON] отримав 7000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 20 серпня 2008 року (а.с.18). За змістом довідки Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» від 23 червня 2018 року, офіційний курс НБУ щодо продажу іноземної грошової одиниці (USD) становить 26,2389 грн. (а.с.19). Як вбачається із Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії В01 № [NUMBER] , відповідач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем з 29 листопада 2006 року та відповідно до Свідоцтва про сплату єдиного податку Серії [NUMBER] має вид діяльності - роздрібна торгівля побутовими товарами та їх ремонт (а.с.48), що підтверджується і звітами суб`єкта малого підприємства - фізичної особи платника єдиного податку, а саме [PERSON] за період з четвертого кварталу 2007 року по другий квартал 2010 року. Дана обставина вказує на те, що відповідач у зазначений період вів підприємницьку діяльність у сфері торгівлі. Згідно Договору оренди нежилого приміщення від 15 червня 2008 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір оренди нежилого приміщення в [ADDRESS] (а.с.53-54). Термін дії зазначеного Договору сторони визначили наступним. Договір вступає в силу з моменту його підписання і прийняття приміщення в користування за Актом приймання-передачі і діє напротязі одинадцяти місяців. Якщо одна із сторін в термін 20 днів до закінчення дії цього Договору не заявить письмово про намір його розірвати, то Договір автоматично пролонгується на наступні одинадцять місяців на тих же умовах. Розмір місячної плати становить 3000 грн.(а.с.53-54). Згідно Акту прийому-передачі матеріальних цінностей і майна без дати і підпису сторін, ПП [PERSON] передає у власність ПП [PERSON] матеріальні цінності і майно відповідно до переліку, зазначивши курс долара США 8,35 грн. (а.с.55). Вказаний Акт прийому-передачі матеріальних цінностей і майна ні [PERSON] , ні [PERSON] не підписаний (а.с.55). Відповідно до видаткового касового ордеру №865 від 23 липня 2008 року [PERSON] на підставі повернення боргу видано 1700 грн. (а.с.56). У видатковому касовому ордері №865 від 23 липня 2008 року вказано кому видати, підстава повернення та сума, але не зазначено хто саме видав кошти, на підставі якого документу, його номер (а.с.55). За клопотанням представника позивача, на підставі ухвали Городищенського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2018 року, було витребувано та досліджено у судовому засіданні цивільну справу №2-970/11 провадження №2/2302/51/2012 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с.73). Згідно рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2012 року ухваленого у вищезазначеній цивільній справі, задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з відповідача 160 800,00 грн. боргу та судові витрати в сумі 1608,00 грн.. Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2012 року відповідачем не оскаржувалось та є таким, що набрало законної сили 18 травня 2012 року. Відповідач у судовому засіданні участі не брав, але судове рішення отримав, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №1950000210473 від 04 травня 2012 року та відповідно рішення суду не оскаржував. Також, вище зазначеною ухвалою було ухвалено витребувати із Городищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного Територіального Управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження на підставі виконавчого листа №2302/3011/11 від 21 січня 2012 року для огляду і дослідження в судовому засіданні (а.с.73). Відповідно до відповіді Городищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 04 грудня 2018 року №8142, у Городищенському районному відділі ДВС ГТУЮ у Черкаській області на примусовому виконанні перебував виконавчий лист №2302/3011/11 від 21 травня 2012 року, виконавче провадження №37969391 про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 162 408 грн. (а.с.87). 18 грудня 2013 року вище зазначений виконавчий лист був повернутий стягувачу, згідно п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Із зазначеного вбачається, що рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2012 року у цивільній справі №2-970/11 провадження №2/2302/51/2012 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики залишилось без виконання, суму боргу відповідач [PERSON] не сплатив, тобто у зазначений строк відповідач своїх зобов`язань перед позивачем не виконав, у зв`язку з чим 27 червня 2018 року позивач звернувся з позовом за захистом своїх прав до суду. Відповідно до розрахунку позивача, сума боргу становить 2 113 830,65 грн. (а.с.1-8). Позивач по справі рахує дату виникнення зобов`язання відповідача про сплату 3 % відсотків річних, починаючи з 20 серпня 2008 року по 23 червня 2018 року (а.с.1-8). При цьому, бере за основу суму простроченої заборгованості 446 055,30 грн., оскільки гроші не були повернуті. Грошове зобов`язання залишається невиконаним, а тому позивач вправі ставити питання про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання та відшкодування інфляційних втрат. При вирішенні спору по даній справі, суд виходить із вимог ст.625 ЦК України, якою визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 15.11.2010 року № 3-11гс10 Верховний Суд України зазначив, що аналіз ст. 625 Цивільного кодексу України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Так, на підставі рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2012 року є встановленими обставинами у справі, що боржник, відповідач [PERSON] , має перед стягувачем, позивачем [PERSON] , борг, який складає 160 800 грн.. Рішення суду набрало законної сили 18 травня 2012 року та було отримано відповідачем у справі, як встановлено із матеріалів дослідженої цивільної справи №2-970/11 провадження №2/2302/51/2012 під час судового розгляду цивільної справи №691/828/18 провадження №2/691/76/19 - 08 травня 2012 року. До апеляційної чи касаційної інстанції рішення суду не оскаржувалося. На підставі виконавчого листа було відкрито виконавче провадження №37969391 у Городищенському районному відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, проте судове рішення залишилося без виконання. 18 грудня 2013 року виконавчий лист повернуто [PERSON] за таких обставин у позивача [PERSON] обгрунтовно виникло право на отримання від боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, тобто відповідача [PERSON] , сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Для проведення нарахування слід застосовувати наступні дані: початок строку нарахування проводити з часу набрання рішенням Городищенського районного суду Черкаської області законної сили, тобто з 19 травня 2012 року, період нарахування рахувати з часу звернення позивача до суду коли прийняв рішення про захист порушених прав та інтересів, тобто 23 червня 2018 року, сума боргу становить 160 800 грн.. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Судом проведено з врахуванням вище зазначеного обгрунтування наступні розрахунки: - відсотки з урахуванням індексу інфляції за період прострочення з 19 травня 2012 року по 23 червня 2018 року, включно, становлять 152 968, 61 за наступним розрахунком: 2012 рік - 63704,30 (сума боргу) х-0,01% (індекс інфляції) =-6,37 грн; 2013 рік - 160800 (сума боргу) х 0,5% (індекс інфляції)=804,00 грн.; 2014 рік - 160800 (сума боргу) х 24,9% (індекс інфляції) =40039,20 грн.; 2015 рік - 160800 (сума боргу) х 43,3% (індекс інфляції) =69626,40 грн.; 2016 рік - 160800 (сума боргу) х 12,4% (індекс інфляції) =19939,20 грн.; 2017 рік - 160800 (сума боргу) х 13,7% (індекс інфляції) =22029,60 грн.; 2018 рік - 76655,70 (сума боргу) х 0,7% (індекс інфляції) =536,58 грн.; - розмір 3 % річних від простроченої суми по зобов`язанню відповідача за період прострочення з 19 травня 2012 року по 23 червня 2018 року, складає 28 330 грн. 81 коп., виходячи з наступного розрахунку: 2012 рік - 160800 (сума боргу) х 3% проценти річних за прострочену суму) : 365 (днів у 2012 році) х 145 (кількість днів прострочення) = 1911,15 грн.; 2013 рік - 160800 (сума боргу) х 3% проценти річних за прострочену суму) : 365 (днів у 2013 році) х 365 (кількість днів прострочення) = 4824,00 грн.; 2014 рік - 160800 (сума боргу) х 3% проценти річних за прострочену суму) : 365 (днів у 2013 році) х 365 (кількість днів прострочення) = 4824,00 грн.; 2015 рік - 160800 (сума боргу) х 3% проценти річних за прострочену суму) : 365 (днів у 2013 році) х 365 (кількість днів прострочення) = 4824,00 грн.; 2016 рік - 160800 (сума боргу) х 3% проценти річних за прострочену суму) : 366 (днів у 2013 році) х 366 (кількість днів прострочення) = 4824,00 грн.; 2017 рік - 160800 (сума боргу) х 3% проценти річних за прострочену суму) : 365 (днів у 2013 році) х 365 (кількість днів прострочення) = 4824,00 грн.; 2018 рік - 160800 (сума боргу) х 3% проценти річних за прострочену суму) : 365 (днів у 2013 році) х 174 (кількість днів прострочення) = 2299,66 грн.. Так, в судовому засіданні, не встановлено підстав для обґрунтованості позовних вимог позивача в частині повторного стягнення суми боргу за договорами позики, яка встановлена судовим рішенням, періоду за який має бути стягнутий борг, розмір індексу інфляції за період прострочення зобов`язання, розмір 3% річних від простроченої суми, остільки такі вимоги підлягають стягненню у порядку, визначеному діючим законодавством та з дотриманням відповідного порядку нарахування. Суд погоджується із доводами позивача, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, які боржник не виконав, не припиняють правовідносин сторін, не звільняють боржника від відповідальності за невиконання грошових зобов`язань та не позбавляють його, як кредитора, права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України. Таке право позивача відповідає і правовій позиції у Постановах Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38цс11. На відміну від змісту доказів наданих позивачем у доказах відповідача до суду не встановлено правових аргументів, які б доводили, що на час вирішення спору в суді, відповідач зобов`язання з повернення боргу позивачу виконав, перерахував у повному обсязі кошти чи передав у його розмірі майно, чи інші дії. Докази у виді акту та касового ордеру цих обставин не спростовують (а.с.53-56). У них не достатньо даних для визнання їх належними, достовірними та допустимими доказами, як то визначено ст.ст. 76,77,78,79,80 ЦПК України. Достовірність пояснень відповідача, про те що позивач заволодів борговими розписками, які перебували у нього на зберіганні у сейфі, який знаходився в орендованому приміщенні позивача і підтверджують виконання грошових зобов`язань, як то передбачає ст.545 ЦК України, об`єктивно нічим не підтверджені. В разі вчинення таких дій, відповідач мав право на звернення до правоохоронних органів для захисту його прав, але такі дії вчинені не були. При цьому, слід взяти до уваги, що у судовому засіданні відповідач не заперечив викликів до державного виконавця у зв`язку із стягненням боргу на користь позивача, а тому мав би на підтвердження відсутності підстав для стягнення боргу, вживати певних дій, виключно хоча б у своїх інтересах. В задоволенні позовних вимог позивача про стягненя боргу в сумі 20 000 грн., згідно розписки з терміном повернення коштів до 05 жовтня 2008 року, слід відмовити, остільки стороною пропущено загальний строк позовної давності та не вирішено питання про застосуванні наслідків спливу таких, як то передбачено ст.ст.256,257,260,267 ЦПК України. Суд звертає увагу і на зазначення у змісті розписок, досліджених в судовому засіданні, на зроблені записи про розмір процентів та курс долара США на час передачі і отримання грошей між сторонами, проте не вбачає правових підстав для застосування розміру таких при розрахунках, остільки вважає, що вони не входять до змісту і предмету позовних вимог, носять не інформативний характер та не відображають дійсного волевиявлення сторін на час написання розписок. Проаналізувавши та дослідивши в оцінці з наданими до суду доказами сторонами, заяву представника відповідача [PERSON] про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та постановлення судового рішення про відмову у задоволенні позову, суд застосовує вимоги ст.ст. 260, 256, 267, 268 ЦК України, які регламентують порядок вирішення такої. За загальним правилом позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Дійсно, представник відповідача має право зробити заяву для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Правовий аналіз норм матеріального права визначений ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю 3 роки, ст.257 ЦК України. Проте, за змістом ст.26 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків встановлених законодавством. Зміст, поняття, види, здійснення особистого немайнового права, визначені ст.ст.269, 270, 271, 272 ЦК України. На підставі ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється його виконанням. Право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Розглядаючи заяву про застосування строку позовної давності, суд бере до уваги та не може залишити без оцінки обставини у справі, про те що порушення права та охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся, є дійсним. З часу коли позивач дізнався про невиконання судового рішення державним виконавцем не минуло загального строку позовної давності (а.с.67-68). З врахуванням вище наведеного, підстав для задоволення заяви представника відповідача, суд не вбачає. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет або підставу позову, не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред`явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідач взятих на себе договірних зобов`язань не виконав, позичених коштів у домовлений строк не повернув, наступила відповідальність за невиконання зобов`язання, то суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, остільки позиція відповідача про виконання зобов`язання є не обгрунтованою та такою, що не узгоджується із змістом доказів, наданих позивачем та самим відповідачем до суду. При розгляді цивільної справи судом встановлено судові витрати. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У зв`язку із розглядом справи в суді позивачем [PERSON] було понесено судові витрати, передбачені ст.133 ЦПК України, які ним документально підтверджені, шляхом надання договору про надання правової допомоги від 23 червня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та згідно розрахунку суми для оплати за надану правову допомогу адвокатом [PERSON]. від 23 червня 2018 року, які складають 4500 грн. та підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ухвали Городищенського районного суду Черкаської області від 02 липня 2018 року, задоволено заяву позивача та відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у цивільній справі. Остільки, судовий збір позивачем сплачено не було, а позовна заява підлягає до часткового задоволення, то стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір пропорційно задоволений розміру позовних вимог позивача. Позов підтверджується: копією розписки від 20 травня 2008 року на суму 10 000 доларів США; копією розписки від 20 травня 2008 року на сумі 3000 доларів США; копією розписки на суму 20 000 грн.; копією розписки на суму 7000 доларів США; копією довідки Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» від 23 червня 2018 року; копією Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії [NUMBER] ; копією Свідоцтва про сплату єдиного податку Серії [NUMBER] ; копією звітів суб`єкта малого підприємства - фізичної особи платника єдиного податку [PERSON] за період з четвертого кварталу 2007 року по другий квартал 2010 року; копією Договору оренди нежилого приміщення від 15 червня 2008 року; копією Акту приймання-передачі; копією касового ордеру №865 від 23 липня 2008 року; листом Городищенського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 04 грудня 2018 року №8142. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed