Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

07.05.2021 позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» (далі - Відповідач, філія «ЦЗВ» АТ «Укрзалізниця) та просить зобов"язати філію «ЦЗВ» АТ «Укрзалізниця" працевлаштувати позивача на посаду начальника відділу запчастин до локомотивів Філії "Центр забезпечення виробництва АТ "Українська залізниця". Свої вимоги мотивує тим, що позивача 06.07.2016 на підставі наказу №100-ос прийнято на роботу на посаду начальника відділу запчастин до локомотивів Філії "Центр забепечення виробництва АТ "Українська залізниця". Вказує, що за час роботи у відповідача у нього жодних зауважень не було та останній сумлінно виконував свої посадові обов"язки. Проте, з 2021 року, після призначення керівником Філії "ЦЗВ" Валієва Т.О. трудова атмосфера в колективі погіршилася. Вказує, що протягом першого кварталу 2021 за безпосереднім сприянням та активним стимулюванням керівництва Філії почався тиск на працівників та примус на звільнення. Вказує, що 29.01.2021 його було ознайомлено з наказами № 5-с та №6-с від 29.01.2021 про оголошення доган та було висунуто ультиматум про звільнення за згодою сторін чи за раніше прийнятими доганами. Перебуваючи під тиском, 04.02.2021 позивач написав заяву про звільнення за згодою сторін з 05.02.2021. Проте, у подальшому, переглянувши своє рішення, позивач направив листа від 04.02.2021 до відповідача про відкликання своєї заяви про звільнення. Наказом №24-с від 05.02.2021 позивач був звільнений з посади начальника відділу запчастин до локомотивів, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін. Позивач вказує, що таке звільнення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки заяву про звільнення він написав під тиском з боку керівника відповідача, яку згодом відкликав. Також вказує, що своє звільнення ним не оскаржувалося, оскільки після проведеної перевірки дій керівника Філії, застосовані до позивача догани були скасовані та запропоновано йому вакантну посаду начальника автотранспортного відділу Філії "ЦЗВ". Позивач вважає, що вказані події, як і дії відповідача не відповідають вимогам чинного законодавтсва та порушують трудові права позивача, оскільки останній має оновлювати нову посаду та докладати значних зусиль для реалізації на оновлення нових здібностей, що шкодить його кар"єрі та знижує якість його життя. Враховуючи наведене, позивач просить відновити його права шляхом зобов"язання філію «ЦЗВ» АТ «Укрзалізниця" працевлаштувати позивача на раніше займану посаду начальника відділу запчастин до локомотивів Філії "Центр забезпечення виробництва АТ "Українська залізниця". 07.05.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 07.05.2021 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Копію ухвали суду від 07.05.2021 було направлено сторонам по справі, а відповідачу також направлено позов з додатками. 18.06.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов. 24.06.2021 на адресу суду надійшли додаткові поясненення ( відзив) на позов. У своєму відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позову позивачу, як необгрунтованого. Свої заперечення проти позову відповідач обгрунтовує тим, що дійсно позивача 06.07.2016 на підставі наказу №100-ос прийнято на роботу на посаду начальника відділу запчастин до локомотивів Філії "Центр забепечення виробництва АТ "Українська залізниця". Наказом №24-с від 05.02.2021 позивач був звільнений з посади начальника відділу запчастин до локомотивів, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін. У своїй заяві про звільнення від 04.02.2021 позивач просив звільнити його з займаної посади саме з 05.02.2021 року та за згодою сторін. Відповідач вказані обставини визнає, проте звертає увагу суду на ту обставину, що припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Вказує, що позивач подав заяву про звільнення за угодою сторін 04.02.2021 та вказав дату звільнення 05.02.2021, а тому у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України відповідачем було видано наказ про звільнення позивача з 05.02.2021. При цьому, відповідач вважає, що відкликання заяви про звільнення позивачем не має правового значення, оскільки між позивачем та відповідачем було встановлено домовленість про припинення трудового договору за згодою сторін, у зв`язку з чим та в силу вимог ч.1 ст.1 ст.36 КЗпП України, працівник має право анулювати таку домовленість лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Проте, такої згоди відповідач не надав та як наслідок було видано наказ про звільнення позивача. Відповідач звертає увагу суду на вимоги чинного законодаства та судову практику у подібних правовідносинах, зокрема, постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1269цс16 де зазначено про необхідність досягнення взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі N 759/11508/16-ц (провадження N 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі N 404/6236/19 (провадження N 61-21869св19), постанові від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18. Вважає, що передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.04.2019 у справі № 759/11508/16-ц, у постанові від 27.05.2020 у справі № 404/6236/19. За вказаних вище обставин, відповідач вважає, що розірвання з позивачем трудового договору, відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, відповідає вимогам чинного законодавства. Вважає, що відкликання раніше поданої заяви про звільнення та відсутність правових підстав для звільнення могли бути доречними, при умові того, що заяву про звільнення позивач подав за власним бажанням, тобто відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України. Що ж стосується доводів позивача про те, що заява про звільнення була подана останнім під тиском, то відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позову в цій частині. На думку відповідача, скасування наказів про застосування до позивача дисциплінарного стягнення (догани) жодним чином не свідчить про наявність правових підстав для працевлаштування позивача на раніше займану посаду, оскільки не пов`язані з правовими підставами звільнення позивача з посади начальника відділу запчастин до локомотивів Філії "Центр забезпечення виробництва АТ "Українська залізниця". Також вважає, що з боку відповідача відсутні порушення прав позивача, оскільки позивач в силу закону є працевлаштований у відповідача, а його трудові права не є порушенми, про що свідчать наступні обставини. 10.03.2021 наказом відповідача за №38-ос позивача призначено на роботу на посаду начальника автотранспортного відділу. Вказаний наказ про прийняття на роботу, позивачем у передбаченому законом порядку не оскаржувався. На даній посаді позивач працює, що останнім не заперечується у поданому позові. Разом з тим, звертає увагу, що працевлаштувати позивача на рашіне займану посаду є неможливим, оскільки вказана посада не є вакантною та відповідно правових підстав для звільнення особи, яка її займає, внаслідок подання позову [PERSON] , у відповідача не має. За вказаних вище обставин, просить відмовити у задоволенні позову. Позивач відповіді на відзив у передбаченому законом порядку не подав. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України). За змістом ч.1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. Відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України підставими припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін. Встановлено, що позивача 06.07.2016 на підставі наказу №100-ос прийнято на роботу на посаду начальника відділу запчастин до локомотивів Філії "Центр забепечення виробництва АТ "Українська залізниця". Наказом №24-с від 05.02.2021 позивач був звільнений з посади начальника відділу запчастин до локомотивів, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін. Доказів того, що наказ про звільнення позивачем оскаржено у передбаченому законом порядку чи визнано незаконним, суду не надано. З доданої до відзиву копії заяви позивача від 04.02.2021 вбачається, що останній просив звільнити його з займаної посади саме з 05.02.2021 та за згодою сторін. Вказані обставини не оспорюються відповідачем. Аналізуючи матеріали справи та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висноку про відсутність правових підстав для задоволення позову позивача, виходячи знаступного. Так, припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. З матеріалів справи встановлено, що позивач подав заяву про звільнення за угодою сторін 04.02.2021 та вказав дату звільнення 05.02.2021, а тому у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України відповідачем було видано наказ про звільнення позивача з 05.02.2021. Доказів того, що позивача було звільнено з посади у порушення вимог чинного трудового законодавства, матеріали позову не містять та вході розгляду справи не встановлено. Позивач у своєму позові просить суд зобов`язати відповідача працевлаштувати останнього на раніше займану посаду начальника відділу запчастин до локомотивів Філії "Центр забезпечення виробництва АТ "Українська залізниця" посилаючись на те, що його трудові права є порушеними з боку відповідача, оскільки 04.02.2021 позивач відкликав свою заяву про звільнення. Суд не погоджується з доводами позивача в обгрунтування позову, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що після винесення наказу про звільнення позивача за згодою сторін, на адресу Філії поштою надійшла заява позивача в якій останній просив не розглядати раніше подану заяву про звільнення. Як свідать матеріали справи, вказана заява була залишена відповідачем без розгляду, оскільки, по-перше, надійшла на адресу відповідача після винесення наказу про звільнення позивача. По-друге, суд вважає та погоджується з доводами відповідача, що дана заява не мала правового значення, оскільки між позивачем та відповідачем було встановлено домовленість про припинення трудового договору за згодою сторін, у зв`язку з чим та в силу вимог ч.1 ст.1 ст.36 КЗпП України, працівник має права анулювати таку домовленість лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Доказів того, що з відповідачем досягнуто такої домовленості, позивачем суду не надано. Виходячи з вимог КЗпП України якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Вказане підтверджується також усталеною судовою практикою, згідно якої при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів» . Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі N 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі N 759/11508/16-ц (провадження N 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі N 404/6236/19 (провадження N 61-21869св19), постанові від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18. Крім того, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.04.2019 у справі № 759/11508/16-ц, у постанові від 27.05.2020 у справі № 404/6236/19. За вказаних вище обставин, суд вважає, що розірвання з позивачем трудового договору, відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, відповідає вимогам чинного законодавства. Суд вважає за необхідне зазначити, що відкликання раніше поданої заяви про звільнення та відсутність правових підстав для такого звільнення могли бути доречними, при умові того, що заяву про звільнення позивач подав за власним бажанням, тобто відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України. За вказаних вище обставин, суд вважає, що доводи позивача в обгрунтування позову в цій частині є недоведеними. Що ж стосується доводів позивача про те, що заява про звільнення була подана останнім під тиском з боку керівництва відповідача, слід зазначити. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів у підтвердження таких доводів. Та обставина, що накази про застосування до позивача дисциплінарного стягнення (догани) були скасовані наказом філії «ЦЗВ» АТ «Укрзалізниця» від 10.03.2021 № 9-с, жодним чином не свідчать про наявність тиску з боку керівництва відповідача чи наявності правових підстав для працевлаштування позивача на раніше займану посаду, оскільки не пов`язані з правовими підставами звільнення позивача з посади начальника відділу запчастин до локомотивів Філії "Центр забезпечення виробництва АТ "Українська залізниця". Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в силу закону є працевлаштований у відповідача, а його трудові права не є порушенми, про що свідчать наступні обставини. 10.03.2021 наказом відповідача за №38-ос позивача призначено на роботу на посаду начальника автотранспортного відділу, тобто волевиявлення позивача на зайняття посади начальника автотранспортного відділу було вільним та відповідало його волі. Вказаний наказ про прийняття на роботу, позивачем у передбаченому законом порядку не оскаржувався. На даній посаді позивач працює, що останнім не заперечується у поданому позові. Сам по собі факт того, що останнього не влаштовує займана посада чи останній бажає зайняти інше місце роботи, не може бути правовою підставою для задоволення позову у спосіб обраний позивачем, оскільки не грунтується на вимогах чинного законодавства. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на вказане вище, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Оскільки суд прийшов до висновку про необгрунтованість поданого позову, а тому правових підстав для застосування строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, суд не вбачає. Враховуючи те, що суд прийщов до висновку про відмову у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Враховуючи викладене вище,

Outcome: dismissed