Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

Представник Приватного акціонерного товариства СВФ «Агротон» звернувся до суду з зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.10.2010 між ПАТ СВФ «Агротон» та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 7,19 га, яка знаходиться на території Теплівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області. Відповідно до акту прийому-передачі від 09.10.2010, [PERSON] земельна ділянка була передана ПрАТ «Агротон». 19.03.2012 між [PERSON] та ФГ «Успіх-Ла» укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, вважає, що порушено їхні права та просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 62 від 19.03.2012, укладеного між [PERSON] та ФГ «Успіх-Ла», зареєстрованого у відділі Держкомзему у Станично-Луганському районі, стягнути з відповідачів судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду. На виконання вимог Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» № 1632-VII від 12.08.2014 та розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 дана цивільна справа підсудна Станично-Луганському районному суду Луганської області та підсудність визначена Новопсковському районному суду Луганської області. Згідно з ч.1 ст.114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, мають розглядатися за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням цього майна. В судове засідання представник позивача не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, у разі неявки відповідачів не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення. В судове засідання, призначене 14.06.2016, 05.07.2016 та 29.07.2016 відповідачі не зявились, про причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали, про день місце та час розгляду справи повідомлялись судовими повістками, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно зі п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства Частиною 2 ст. 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України Про оренду землі(далі Закону) однією із істотних умов договору є строк дії договору оренди, а в п.8 ст. 24 Закону зазначено, що орендодавець зобов»язаний не вчиняти дії, які перешкоджали б орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону, орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону, а ч.3 ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що захист таких прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною. Відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Вичерпний перелік підстав для припинення та примусового припинення права користування земельною ділянкою, що не підлягає розширеному тлумаченню, визначений статтями 141, 143 Земельного кодексу України. Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до п.8 Договору оренди договір укладено на 3 роки (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного, сільськогосподарського виробництва з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою). Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. Відповідно до п. 36 Договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв'язується у судовому порядку. Згідно з п.37 Договору оренди, дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який було його укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчудження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи орендаря. Як передбачено пунктом 39 Договору оренди - розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Відповідно до ст.33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Судом встановлено, що 09 жовтня 2010 року між Приватним акціонерним товариством СВФ «Агротон» та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 7,19 га, яка знаходиться на території Теплівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області, зареєстрований Станично-Луганським районним реєстраційним округом, про що в Державному реєстрі вчинено запис від 23.03.2012 за № 442488554004079. Відповідно до акту прийому-передачі від 09.10.2010 [PERSON] земельна ділянка була передана ПрАТ «Агротон» у користування. 19.03.2012 між [PERSON] та Фермерським господарством «Успіх-Ла» укладено договір оренди землі № 62 від 19.03.2012, зареєстрований у відділі Держкомзему у Станично-Луганському районі, про що у Державному реєстрі вчинено запис від 19.03.2012 року за № 442488551002942. Зі змісту договору оренди, укладеного між [PERSON] та ФГ «Успіл-Ла» вбачається, що він не відповідає ст. 15 Закону України «Про оренду землі»: в Договорі не зазначено кадастрового номеру земельної ділянки, відсутні відомості про орендну плату (розмір орендної плати, форму платежу, порядку її внесення та відповідальності за несплату), відсутні умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не зазначені умови збереження стану об»єкта оренди. Згідно до ст.24 ЗУ «Про оренду землі» орендодавець зобов'язаний зокрема при передачі земельної ділянки в оренду забезпечувати відповідно до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки та не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону, що закріплено у ст. 27 ЗУ «Про оренду землі». Згідно до ч.1 ст. 1 Протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 статті 152 Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів. Таким чином, відповідачі укладаючи другий договір оренди земельної ділянки фактично порушили право позивача на володіння і користування орендованою ним за чинним договором оренди земельною ділянкою, що був укладений раніше, позбавивши його права самостійного господарювання на землі, отримання продукції і доходів. Більш того, суд вважає, що існування одночасно двох правочинів щодо одного об'єкту договору та зобов'язань, суперечить законодавству України та породжує наслідки зобов'язань по цим договорам одночасно. Отже, зважаючи на те, що право оренди попереднього орендаря підлягає захисту на рівні із правом власності, суд вважає, що дії відповідачів при укладанні договору суперечили зокрема ЗУ «Про оренду землі», і відповідно порушені права позивача підлягають захисту. Досліджуючи обставини реєстрації оспорюваного договору суд вказує наступне. Відповідно до п.5 ч.1 ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі наявних суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно у державній реєстрації прав може бути відмовлено, а відповідно до ч.2 ст.24 зазначеного вище Закону за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Згідно з роз'яснень Державної реєстраційної служби України №2951/05-15-13 від 06.08.13 р. "Щодо запобігання випадків подвійної реєстрації прав оренди на земельну ділянку за різними правонабувачами" встановлено, що з метою недопущення одночасного існування державної реєстрації декількох прав оренди на одну земельну ділянку, у випадку проведення державної реєстрації права оренди на земельну ділянку державний реєстратор повинен запитувати інформацію про наявність або відсутність зареєстрованих договорів у органів, які здійснювали їх державну реєстрацію до 01.01.2013 р. Оскільки в даному випадку речове право, що виникло раніше реєструвалось в ДЗК, відомості з ДЗК були надані реєстратору, однак останній не перевірив наявність іншого речового права, а за наявності умови з боку Держави щодо необхідності реєстрації переходу речового права та відповідного контролю за цими діями, суду вважає, що у державного реєстратора було достатньо можливостей для з»ясування підстав та безпосередньо відмови у здійсненні державної реєстрації оспорюваного договору, втім причини нездійснення цих дій суду не зрозумілі. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду зокрема, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зважаючи на наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved