Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить виселити відповідачів із кімнати № 98 квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що будинок [ADDRESS] був відомчим гуртожитком, однак з часом його статус змінено на житловий будинок. В подальшому, переданий до комунальної власності територіальної громади м. Києва та до сфери управління позивача. Останній вважає, що відповідачі зайняли спірну кімнату без правомірних підстав, тобто самоправно зайняли спірну кімнату, адже документів (ордера та рішення) на правомірне користування цією кімнатою не надали. Така поведінка відповідачів унеможливлює забезпечити схоронність житлового фонду в частині цієї кімнати, унеможливлює розпорядитися своїм правом щодо надання спірного житлового приміщення особам, які потребують поліпшення житлових умов, а тому відповідачі підлягають виселенню у відповідності до ст.116 ЖК УРСР. Окрім цього, наводять доводи про те, що відповідачі не зареєстровані у спірній кімнаті, не перебувають на квартирною обліку у Подільському районі м. Києва та ордер на спірну кімнату не видавався. У зв`язку із наведеним просить позов задовольнити. 01 квітня 2021 року представником відповідачів подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що відповідач [PERSON] працювала прибиральницею цеху № 8 ДАХК "Артем" та у 1993 році разом із сім`єю була поселена у відомчий гуртожиток у спірну кімнату на підставі розпорядження адміністрації підприємства. Про правову підставу проживання відповідачів свідчать також квитанції на оплату житлово-комунальних послуг за цією адресою. Позивачем не підтверджено зміну статусу відомчого гуртожитку на житловий будинок у якому розташована спірна кімната. Будь-яких доказів самовільного зайняття спірної кімнати позивачем не подано. Фактичне проживання відповідачів у цій кімнаті підтверджено актом, складеним сусідами від 15 березня 2021 року. У зв`язку із наведеним, просить у позові відмовити. 19 квітня 2021 року позивачем подано відповідь на відзив, яка містить наступні пояснення щодо заперечень відповідачів. Зазначає про те, що відповідачами не зазначено документів на підставі яких правомірно були поселені у спірну кімнату. Такими документами могли бути ордер та спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету. Сплата комунальних платежів не свідчить про правомірне вселення у спірне житлове приміщення. Вважає, що відзив побудований на припущеннях, а тому позовні вимоги просить задовольнити. 18 січня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 02 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідачів заперечили проти позову та просять у ньому відмовити з підстав викладених у відзиві. У судове засідання інші учасники справи не з`явились, хоча повідомлялись про дату, час та місце цього засідання, про причини неявки не повідомили, а відтак, враховуючи думку присутніх учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, в період з 26 липня 1993 року по 18 липня 1999 року [PERSON] працювала прибиральницею в цеху № 8 Державної акціонерної холдингової компанії "Артем". У 2003 році [PERSON] разом із родиною була поселена у відомчий гуртожиток товариства у кімнату [ADDRESS] . Відповідно до передавального акту від 21 жовтня 2004 року № 1129 вказаний будинок був переданий у комунальну власність Подільського району міста Києва. Дані обставини встановлені із листа товариства, який міститься у матеріалах справи. 10 грудня 2010 року розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) № 1112 затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передано до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій згідно з додатками 1-10 цього розпорядження. Відповідно до додатку № 7 житловий будинок [ADDRESS] віднесено до сфери управління Подільської районної у місті Києві державної адміністрації. Відповідно до листа відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 24 жовтня 2019 року № 103/25-365 приватизаційні документи та відомості щодо приватизації кімнати № 98 , квартири [ADDRESS] відсутні. Зареєстроване місце проживання відповідачів у спірному житловому приміщені не числиться, що підтверджено листом відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 24 жовтня 2019 року № 424-35/19. Згідно з відомостей з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 28 грудня 2020 року, зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] , з 29 січня 1991 року по теперішній час, [PERSON] , з 21 грудня 1994 року по теперішній час, [PERSON] , з 06 червня 1992 року по теперішній час, - [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповіно до ч. 1 ст. 317 та ст. 391 цього Кодексу власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Позивач як на підстави свого позову наводять аргументи про те, що відповідачі самовільно зайняли спірне житлове приміщення, адже доказів правомірного заняття житлового приміщення (ордеру та спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства) не надають, а тому наявні підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 116 ЖК УРСР. Однак, такі доводи суд оцінює критично, виходячи з наступних мотивів. Важливим у цій справі було питання про дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку, що в подальшому впливає на правовий статус осіб, які в них проживали. Згідно з ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК УРСР, п. 10 ч. 1 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 (втратило чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 582 від 12 серпня 2015 року, застосується до спірних правовідносин з урахуванням дати їх виникнення), на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Суд повторюється, що відповідач [PERSON] разом із сім`єю був поселена у відомчий гуртожиток Державної акціонерної холдингової компанії "Артем", що встановлено судом у цій справі та підтверджено матеріалами справи. Відтак, суд прийшов до переконання про те, що поселення відповідача [PERSON] як працівника товариства разом із родиною, відбувалось у 1993 році з дозволу адміністрації підприємства, тобто здійснено не самовільно, а з ініціативи власника гуртожитку в той час, й безпосередньо було пов`язане з працевлаштуванням відповідача [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, позивачем не надано відповідних доказів того, що відповідачі самовільно вселились до спірної кімнати гуртожитку ДАХК "Артем" з порушенням встановленого законом порядку, лише через те, що ними не представлено позивачу ордер на вселення. Відповідно до порядку вселення в житлові приміщення гуртожитку, встановлено Положенням про гуртожитки, адже відповідачі були заселені у відомчий гуртожиток, та ст. 58 ЖК УРСР, ордер дійсно є єдиною підставою для вселення, яке проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою, при цьому особа, яка заселяється, не зберігає такий ордер у себе, а передає його при здійсненні вселення в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - завідуючому (директору) гуртожитком підприємства, установи, організації. За таких умов відповідачі не можуть зберігати у себе документ, що посвідчує право на вселення. Таким чином, посилання позивача на відсутність такого доказу у відповідачів не може слугувати беззаперечною підставою для виселення відповідачів із займаного ними житла. Щодо аргументів позивача про фактичне мешкання відповідачів у спірному житловому приміщенні, а тому такі підлягають виселенню, також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не доведені позивачем доказами у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України. З цього питання відповідачами надані рахунки-повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг отриманих у спірному житлі, які не містять жодних відомостей щодо осіб, яким такі послуги надаються та акт про фактичне проживання відповідачів у цьому жилому приміщенні, складеного сусідами 15 березня 2021 року, однак такі суд оцінює критично, адже вони не можуть бути належними доказами підтвердження фактичного проживання відповідачів у спірному жилому приміщенні. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається суд зазначає, що позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували наведені у позовні заяві доводи щодо самовільного зайняття відповідачами жилого приміщення - кімнати № 98 квартири [ADDRESS] ; не доведено факт фактичного проживання таких осіб у спірному житловому приміщенні, а тому суд прийшов до переконання про те, що у позові необхідно відмовити повністю за недоведеністю. Посилання сторони відповідача у відзиві на позов на аргументи відсутності доказів зміни статусу "відомчого гуртожитку" на "житловий будинок" - будинку [ADDRESS] суд не приймає до уваги, адже такі не стосується предмету доказування та спростовані матеріалами справи. Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір, що підтверджено документом, який міститься у матеріалах справи, який необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed