Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

18 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача - АТ «ОТБ БАНК», із вимогою про стягнення безпідставно списаних коштів (а. с. 1-8). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що в Акціонерному товаристві «ОТБ БАНК» ним була оформлена кредитна картка «MasterCard Gold INSTANT CARD», з якої, в період часу з 14 квітня 2020 року по 15 квітня 2020 року, було списано 8320 гривень. Однак даними коштами позивач не користувався, ПІН-код та іншу особову інформацію стосовно зазначеної платіжної картки будь-кому не передавав, картка фізично знаходиться у нього. В зв`язку з тим, що він розпорядження про списання грошових коштів не давав, будь-яких дій, що могли привести до списання коштів не вчиняв, тому відразу, коли дізнався про списання вказаних коштів - 10 червня 2020 року, він звернувся до відповідача з проханням повернути безпідставно списані кошти. Відповідач, повертати кошти відмовився з тих підстав, що транзакція коштів з кредитної картки позивача була здійснена на законних підставах, про що останньому було повідомлено листом. З даного приводу він звернувся з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення до Чечелівського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області. Постановою СВ Чечелівського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області від 30 червня 2020 року кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 12020040680000968 від 12 червня 2020 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача безпідставно списані кошти з його кредитної картки в період часу з 14 квітня 2020 року по 15 квітня 2020 року у сумі 8320 гривень разом із витратами на правничу допомогу у сумі 1600 гривень (а. с. 1-8). Ухвалою суду від 31 серпня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 00 хвилин 29 вересня 2020 року (а. с. 27), копія якої надіслана учасникам справи 31 серпня 2020 року за вихідним № 17779/20-вих/2/204/1570/20 (а. с. 28) та яка отримана відповідачем 07 вересня 2020 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 29). 13 жовтня 2020 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідача на позовну заяву (а. с. 39-43), в якому вона проти позову заперечувала та прохала відмовити в його задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначила, що 08 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 2026500941. Пунктом 2 вказаного договору було погоджено укладання Заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № 2026500941_ CARD від 08 жовтня 2019 року та визначено, що попередньо ознайомившись зі всіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положеннями договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частиною яких є ця Заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», та які розміщені на офіційному сайті банку www.otpbank.com.ua, клієнт бажає оформити поточний (картковий) рахунок та отримати електронний платіжний засіб MasterCard Gold. Зазначила, що відповідно до п. 4.5.3 публічного договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих), який затверджений наказом № 242 від 19 вересня 2019 року, клієнт протягом дії договору несе відповідальність (приймає на себе зобов`язання повністю відшкодувати банку витрати) за всі операції, здійснені з використанням реквізитів картки та/або ПІН-коду, до моменту повідомлення держателем чи довіреною особою держателя про втрату картки в порядку, передбаченому договором; за всі операції, здійснені з використанням реквізитів картки (номеру, строку дії, CVV-2/CVVкоду) в мережі Інтернет, для яких використовуються код підтвердження 3 DSecure/SecureCode; за всі операції, по яким доведено, що дії чи бездіяльність держателя призвели до ініціювання несанкціонованої операції. Також вказала, що відповідно до п. 4.5.9 даного договору клієнт протягом дії договору несе відповідальність (приймає на себе зобов`язання повністю відшкодувати банку витрати) за всі операції, здійснені з використанням реквізитів картки (номеру, строку дії, CVV-2/CVVкоду) в мережі Інтернет, які в результаті оспорювання не підлягають поверненню через платіжну систему. Зазначила, що як вбачається з виписки по руху коштів по рахунку позивача, за допомогою кредитної картки, що була емітована АТ «ОТП Банк» та належить позивачеві, 14 квітня 2020 року здійснено переказ на картку іншого банку через мережу Інтернет, а тому, відповідно до п. 4.3 умов банківського обслуговування держателів карток, позивач взяв на себе відповідальність відшкодування витрат банку. Крім того, зазначає, що на звернення позивача відповідачем була проведена перевірка інформації стосовно спірних транзакцій, в результаті якої було встановлено, що спірні транзакції були проведені через мережу Інтернет, а для їх успішного проведення, необхідно знати конфіденційні дані, які нанесені на платіжну картку (номер картки, термін її дії, тризначний код безпеки CVV-2, який надрукований на зворотній стороні картки), які відомі виключно держателю картки, тому позивачеві відмовлено в поверненні суми спірних транзакцій та повідомлено, що по факту здійснення несанкціонованих транзакцій держатель може звернутись до правоохоронних органів. Також вказує, що контроль за рахунком і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків (держателями карток). Вказує, що емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконували або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунок до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Натомість оскаржувана спірна транзакція була здійснена 14 квітня 2020 року, а із відповідною заявою до банку позивач звернувся лише 10 червня 2020 року. Стверджує, що після проведеного банком розслідування, операція, що заявлена позивачем як спірна, виконана згідно з усіма вимогами платіжної системи, послуги надані в повному обсязі, у зв`язку з чим банк не має підстав для задоволення вимог стосовно повернення коштів спірної операції. Вважає, що позивачем не доведені позовні вимоги щодо безпідставності списання грошових коштів з його рахунку, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. 05 листопада 2020 року на адресу надійшла відповідь позивача на відзив представниці (а. с. 88-93), в якому він позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню, обґрунтовуючи тим, що банком не надано беззаперечних доказів, що спростовують доводи клієнта про те, що банківську картку він не втратив, іншим особам не передавав, ПІН-коду нікому не повідомляв, а тому банк зобов`язаний сплатити клієнту кошти, зняті під час неналежної операції. Також зазначає, що тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк у свою чергу зобов`язаний ідентифікувати його особу, оскільки запорукою виконання банком умов договору є встановлення того, що власник рахунку та ініціатор списання коштів є однією особою. Крім того, зазначає, що відповідачем не надано суду документу, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих доказів іншим учасникам справи. Оскільки відповідачем не надані жодні належні та допустимі докази дій позивача, які спричинили списання грошових коштів з його карткового рахунку, вважає, що кошти були списані банком з його рахунку безпідставно, а тому просить суд задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити його у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилався на викладені у позовній заяві та відповіді на відзив обставини. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Тарапатов Д.С. заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Пояснення надав аналогічні тексту позову. Не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 113), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 08 жовтня 2019 року позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 2026500941 на придбання товару у продавця на загальну суму 13045 гривень (а. с. 44-45), на підставі якого відповідачем позивачеві було видано кредитну картку "INSTANT CARD" № [NUMBER] (а. с. 46), яка фізично знаходиться у позивача. Грошовими коштами до спірної транзакції позивач не користувався, про що свідчить виписка про рух коштів з банківського рахунку (а. с . 11-13). В період часу з 14 по 15 квітня 2020 року з рахунку позивача було списано кошти на загальну суму 8320 гривень, що підтверджується випискою про рух коштів з банківського рахунку (а. с. 11-13). 10 червня 2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою про з`ясування обставин щодо списання без його згоди грошових коштів з його рахунку, що зареєстрована відповідачем за вхідним № 305/5-Р (а. с. 14) та заявою про спірну транзакцію й повернення грошових коштів (а. с. 16). Відповідачем позивачеві на вказані заяви надано відповідь про відмову в поверненні суми спірних операцій та по факту здійснення несанкціонованих транзакцій рекомендовано звернутися до правоохоронних органів (а. с. 15). 12 червня 2020 року позивач звернувся з заявою про вчинення злочину до Чечелівського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області. 17 липня 2020 року за вихідним № 45.6/Р-45 Чечелівським ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області на адресу позивача надіслано копію постанови слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області Амельченка А.С. від 30 червня 2020 року про закриття кримінального провадження № 12020040640000968 (а. с. 17-18). Відповідно до вимог ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Приписами ч. 1 ст. 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1071 ЦК України, грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. В судовому засіданні не доведено, що позивач вчиняв розрядження щодо списання/перерахунку коштів, та вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунку. Згідно з вимогами ст. 1073 ЦК України, у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Приписами ч. 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, що якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Нормами ст. 39 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" визначено, що суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Відповідно до вимог п. 32.3.2 ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувана, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Приписами ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", з-поміж іншого визначено, що неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Також визначено, що неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Крім того, визначено, що неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Згідно із вимогами ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів. Приписами ст. 18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що відповідальність за достовірність інформації, що міститься в реквізитах електронного документа, несе особа, яка наклала на цей документ електронний підпис. В іншому разі відповідальність несе банк або інша установа - учасник платіжної системи. Електронний документ на переказ, що не засвідчений електронним підписом, не приймається до виконання. Учасник платіжної системи має передбачити під час приймання електронних документів на переказ: процедуру перевірки електронного підпису; процедуру перевірки цілісності, достовірності та авторства електронного документа на переказ. У разі недотримання зазначених вимог банк або інша установа - учасник платіжної системи несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу. Згідно з вимогами п. 39.2.3 ст. 39 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку. Доводи представниці відповідача щодо недоведеності саме позивачем безпідставності списання з його рахунку грошових коштів відповідачем не можуть бути прийняті до уваги судом з огляду на наступне. Приписами пунктів 6.7, 6.8 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України № 223 від 30 квітня 2010 року (втратило чинність на підставі постанови Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року) було визначено, що емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин, на що вказав у своїй правовій позиції Верховний Суд у постанові від 23 січня 2018 року в справі № 202/10128/14ц. Аналогічні норми викладені у пунктах 8 та 9 розділу VI Положення "Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року (чинне), відповідно до яких, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналізом вищевказаних норм та правового висновку Верховного суду встановлено, що обов`язок з доказування та доведення, що саме дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції - покладено саме на банк. Тому, доводи представниці відповідача щодо недоведеності позивачем безпідставності списання грошових коштів з його рахунку, є необґрунтованими. У судовому засіданні, з-поміж іншого, встановлено, що позивач відразу - 10 червня 2020 року, як дізнався про списання коштів з його банківського картки, звернувся до відповідача із заявою про повернення безпідставно списаних коштів. Дані обставини, відповідачем жодним чином не спростовані, а доказів на підтвердження того, що банком проведено розслідування, в ході якого встановлено, що операція, заявлена клієнтом як спірна, виконана згідно із усіма вимогами платіжної системи, суду не надано. Тому суд доходить висновку, що позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення безпідставно списаних коштів - невідкладно. Натомість, суд не бере до уваги доводи позивача, щодо не направлення на його адресу відзиву відповідача на позовну заяву, оскільки вони спростовуються квитанцією про направлення відзиву на його адресу та адресу суду, а також описами вкладення цінних листів (а. с. 36-38). У вказаному відзиві представниця відповідача, обґрунтовуючи заперечення на позов, посилалася на взяті позивачем зобов`язання щодо повного відшкодування банку витрат за всі операції, здійснені з використанням реквізитів картки в мережі Інтернет, які в результаті оспорювання не підлягають поверненню через платіжну систему, посилаючись на п. 4.5.9 публічного договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих), який затверджений наказом № 242 від 19 вересня 2019 року. Однак із наданого відповідачем публічного договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих) (а. с. 48-71), який затверджений наказом № 242 від 19 вересня 2019 року, вбачається, що дана редакція договору діє лише з 19 жовтня 2019 року, дата укладання кредитного договору 08 жовтня 2019 року. Тому позивач жодним чином не міг взяти на себе вказане зобов`язання, оскільки на момент укладання кредитного договору цей публічний договір у даній редакції не діяв. Крім того, представницею відповідача у відзиві на позов зазначено, що позивач, попередньо ознайомившись із усіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положеннями договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частиною яких є Заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», та які розміщені на офіційному сайті банку www.otpbank.com.ua, як невід`ємної частини кредитного договору, виявив бажання оформити поточний (картковий) рахунок та отримати електронний платіжний засіб MasterCard Gold, а тому, відповідно до вимог п. 4.5.3 вищевказаного публічного договору, несе відповідальність за всі операції здійснені з використанням реквізитів картки та/або ПІН-коду, до моменту повідомлення держателем чи довіреною особою держателя про втрату картки в порядку, передбаченому договором. Однак доказів того, що позивач під особистий підпис ознайомився із вказаними умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положеннями договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частиною яких є Заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», суду не надано, так само, як і не надано вказані документи. Оскільки умови надання банківських послуг, правила, тарифи, в тому числі і положення договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частиною яких є Заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», які розміщені на офіційному сайті банку www.otpbank.com.ua, неодноразово змінювалися самим АТ «ОТП Банк», підтвердженням чого є надання суду редакції публічного договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих), яка на момент укладання кредитного договору з позивачем не діяла, суд доходить висновку, що кредитором надано саме ту редакцію договору, що найбільш сприятлива для нього. За таких обставин, з урахуванням того, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх доводів щодо ознайомлення позивача з усіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі і положення договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частиною яких є Заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк», які розміщені на офіційному сайті банку www.otpbank.com.ua, а редакція публічного договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих), що надана ним у найбільш сприятливій формі для нього, не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин та не містить підпису позичальника про ознайомлення з ним під час укладення кредитного договору. Крім того, роздруківка із сайту банку відповідача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовані відповідачем при розгляді вказаної справи. Разом з тим, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 03 липня 2017 року у справі № 342/180/17. Приписами ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін, згідно з якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) вказує на те, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією. Оскільки відповідачем жодних доказів, які б безспірно доводили, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не надано, суд доходить висновку про несанкціоноване списання відповідачем грошових коштів з рахунку позивача. Нормами ст. 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. В судовому засіданні не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що позивач вчиняв будь-які розрядження про списання грошових коштів зі свого рахунку, також як і нічим не підтверджено, що він вчиняв будь-які дії, що могли б призвести до списання грошових коштів, зокрема не доведено, що він складав платіжні доручення та скеровував їх до АТ "ОТП Банк", ані письмово, ані у електронному вигляді із використанням електронної системи «ОТР SMART», або у будь-який інший спосіб, так само, як і не доведено, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Тому з рахунку позивача списання коштів було вчинено відповідачем незаконно, позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягаю задоволенню, через що з відповідача на користь позивача слід стягнути грошові кошти в загальній сумі 8320 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надано ТОВ "Дніпровський центр правового захисту" (юридична адреса: 04080, м. Київ, вул. В. Хвойки, буд. 10; фактична адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, буд. 23; ідентифікаційний код юридичної особи 43226722), що підтверджується договором про надання правової допомоги/юридичних послуг від 13 серпня 2020 року (а. с. 19-20). Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 14 серпня 2020 року позивач сплатив ТОВ "Дніпровський центр правового захисту" 1600 гривень за договором про надання правової допомоги/юридичних послуг від 13 серпня 2020 року (а. с. 21). За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 1600 гривень, через що вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, суд стягує із відповідача на користь держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved