Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

В лютому 2020 року АТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.07.2015 року у розмірі 86403.76 грн., яка складається з наступного: 22183.16 грн. - заборгованість за кредитом; 15732.78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 46140.64 грн. - заборгованість за пенею; 2347.18 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Просив стягнути судові витрати у розмірі 2102.00 грн. В обґрунтування вказав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) б/н від 02.07.2015 року [PERSON] (далі - Відповідач) отримав кредит у розмірі 22183.15 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. АТ КБ "Приватбанк" свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а сан надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 14.01.2020 року має заборгованість - 86403.76 грн., яка складається з наступного: 22183.16 грн. - заборгованість за кредитом; 15732.78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 0,00 грн. - заборгованість за комісією; 46140.64 грн. - заборгованість за пенею; 2347.18 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 05.03.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищезазначеним позовом. На підставі розпорядження кервіника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 28.12.2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 30.12.2020 року вказану справу прийнято до провадження та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.02.2020 року, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд даної справи в загальному порядку. 23 червня 2020 року, від відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому він вказує, що позов не визнає, сумою в 22000 грн., не скористався, оскільки зняв лише частину коштів, а відсотки штраф і пеня безпідставно нараховані на всю суму, анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг не підписував, а відтак у нього відсутній обов`язок їх сплати. Заявив клопотання про застосування судом строків позовної давності, оскільки останній платіж зробив лише в 2015 році. 28 липня 2020 року, від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що відповідач маючи невиконані кредитні зобов`язання за якими ним неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернувся до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вищевказаному кредитному договору. Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 02.07.2015 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 22183.15 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 02.07.2015 по 31.07.2018 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, і порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі загальної суми заборгованості. Будь-яких дій щодо введення [PERSON] в оману при укладенні Генеральної угоди від 02.07.2015 р., ПАТ КБ "Приватбанк", як сторона договору, не вчиняв. [PERSON] добровільно уклав з Банком Генеральну угоду, будь яких підтверджень в обмеженні його можливості прочитати договір в момент підписання, він не вказав. Згідно з п. 2.2. Генеральної угоди від 02.07.2015 р підписаної між Позичальником та Банком, при порушенні Позичальником термінів погашення заборгованості, зазначених у генеральній угоді, більш ніж на 31 день, з 32 дня порушення, заборгованість вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 2347.18 грн. - тобто та сума штрафу яка і вказана в позовній заяві. Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно умов договору строк виконання зобов`язання спливає 31.07.2018 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 09.02.2020 року - до спливу строку позовної давності. 05 серпня 2020 року від відповідача на адресу суду надійшли пояснення на відповідь на відзив, в яких він вказав, що розмір процентів за користування кредитними коштами, інші штрафні санкції встановлено тільки Тарифами з обслуговування кредитні Умовами та Правилами надання банківських послуг, які йому не були відомі, оскільки їх не підписував. Він підписав лише заяву позичальника від 11 березня 2011 року, однак, вона не містить базової процентної ставки за кредитним лімітом на момент підписання договору. Ця заява містить лише анкетні дані позичальниці, відомості щодо працевлаштування, підпис позичальника та відповідальної особи банку, яка перевіряє правильність та достовірність відомостей позичальника. Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і, на його думку, не спростовано, позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (11 березня 2011року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01 червня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Наголошує, що останній раз зробив платіж у вересні 2015 року та вдруге заявив про застосування строків позовної давності. 06 серпня 2020 року, від позивача на адресу суду надійшло заперечення, зміст якого аналогічний відповіді на відзив, яка надійшла до суду 28 липня 2020 року. 03 лютого 2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, зміст якої аналогічний відповіді на відзив, яка надійшла до суду 28 липня 2020 року та запереченню, яке надійшло на адресу суду 06 серпня 2020 року. 14 січня 2021 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що Анкета-заява про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, ним не підписана, і тому не може вважатися договором, в розумінні ст.626 ЦК України. Зміст Анкети-заяви зводиться до того, що відповідач лише висловив бажання на отримання кредиту, що не може вважатися обопільно досягнутою між сторонами згодою на укладення кредитного договору. Посилається на правову позицію ВС від 23 грудня 2020 р.. справа № 191/2648/17, провадження № б1-5662св19. Звертає увагу на те, що останній платіж ним було зроблено у вересні 2015 року та клопоче про застосування судом строків позовної давності. 28 січня 2021 року на адресу суду, від відповідача надійшли пояснення на відповідь на відзив, які за своїм містом аналогічні раніше наданим відзивам та поясненням. 11 лютого 2021 року на адресу суду, від позивача надійшло заперечення на пояснення, зміст якого аналогічний наданим раніше відповідям на відзив та запереченню. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 02.07.2015 року між сторонами було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно з якою Відповідач отримав кредит в розмірі 22183.15 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення існуючої з боку відповідача перед позивачем заборгованості, а саме з 02.07.2015 по 31.07.2018 року. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (свобода укладення договору). Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Підписання генеральної угоди здійснювалося повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.30 ЦК України), якою підтверджено розуміння та ознайомлення з умовами підписаного документу. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається недійсним. У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, необхідно встановити, що омана стосувалася природи правочину, прав та обв`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Однак введення в оману щодо мотивів правочину не дає стороні права для застосування до сторони, яка застосовувала обман, правових наслідків, передбачених ст.230 ЦК України. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідачем не доведено, а судом не встановлено, вчинення позивачем будь-яких дій щодо введення відповідача в оману при укладенні Генеральної угоди від 02.07.2015 р., Відповідач добровільно уклав з позивачем Генеральну угоду, будь- яких підтверджень в обмеженні його можливості прочитати договір в момент підписання, він не вказав. При цьому, хоча пункт 2 Генеральної угоди і називається - "Присоединение к Условиям и правилам предоставления продукта кредитних карт", одночасно в собі містить конкретну, погоджену сторонами поточну процентну ставку у розмірі 1,5% (18% на рік), порядок та строки погашення заборгованості - пункт 2.1. Генеральної угоди. Згідно з п. 2.2. Генеральної угоди від 02.07.2015 року, при порушенні Позичальником термінів погашення заборгованості, зазначених у генеральній угоді, більш ніж на 31 день, з 32 дня порушення, заборгованість вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 2347.18 грн. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Позивач свої зобов`язання за угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі 22183,15 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Натомість, відповідачем умови угоди порушено. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання Позичальником настають правові наслідки, встановлені договором або законом, однією з яких є сплата неустойки. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ст. 550 ЦК України). Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Суд вважає доведеними та обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача таких сум: 22183,16 грн. - основна сума заборгованості за кредитом (зазначена в пункті 2.1. Генеральної угоди від 02.07.2015 року); 15732,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (встановлено пунктом 2.1. Генеральної угоди від 02.07.2015 року); 2347,18 грн. - штраф (встановлений пунктом 2.2 Генеральної угоди від 02.07.2015 року). При цьому, суд погоджується з аргументами відповідача, щодо необґрунтованості нарахування позивачем заборгованості за пенею на суму 46140,64 грн., та в цій частині позов підлягає залишенню без задоволення. Щодо строків звернення позивача до суду, суд зазначає, що відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно умов договору строк виконання зобов`язання спливає 31.07.2018 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 09.02.2020 року, тобто до спливу строку позовної давності. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія А, № 303А, п. 29, від 09 грудня 1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль 61 здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають 966,92 грн. Враховуючи наведене вище,

Outcome: partial