Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» за участю третьої особи директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» Дмитренко Леоніда Володимировича про визнання протиправною відмову у наданні щорічної основної відпустки, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 02 жовтня 2017 року наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» № 0210/17 його прийнято на посаду заступника директора. 03 грудня 2018 року наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» № 5 позивача звільнено з посади заступника директора за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. 12 вересня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково: наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» №5 від 03.12.2018 року «Про звільнення з роботи» в частині звільнення із займаної посади з 03.12.2018 року за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України [PERSON] визнано незаконним; поновлено [PERSON] на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» з 03 грудня 2018 року; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14114 (чотирнадцять тисяч сто чотирнадцять) грн. 93 коп.; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 42846 (сорок дві тисячі вісімсот сорок шість) грн. 92 коп. без утримання з цієї суми обов`язкових податків та зборів; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.; в іншій частині позову відмовлено. 04 жовтня 2019 року позивачем отримано наказ № 2/10-1 та лист № 02/10 від 02 жовтня 2019 року, яким повідомлено про необхідність приступити до виконання своїх трудових обов`язків з 04 жовтня 2019 року та прибути за адресою: [ADDRESS] . Проте наступного робочого дня, а саме, 07 жовтня 2019 року позивач прибув за вказаною у листі адресою та подав заяву про надання щорічної відпустки за періоди роботи 2017-2018 роки та 2018-2019 роки з 08 жовтня 2019 року на 48 календарних днів. 10 жовтня 2019 року позивачем отримано лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське», яким повідомлено позивача про відсутність погодження періоду та строків надання щорічної відпустки у зв`язку з чим повідомлено про початок відпустки з 28 жовтня 2019 року. 17 жовтня 2019 року наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» № 17/10 від 17 жовтня 2019 року «Про звільнення з роботи», позивача звільнено з посади заступника директора за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. У зв`язку з чим просить визнати протиправною відмову у наданні щорічної основної відпустки відповідно до заяви від 07 жовтня 2019 року; визнати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» № 17/10 від 17 жовтня 2019 року «Про звільнення з роботи» відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати; поновити [PERSON] на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18 жовтня 2019 року по день винесення рішення; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. 02 грудня 2019 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» про визнання протиправною відмову у наданні щорічної основної відпустки, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди залишено без руху. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. 08 липня 2020 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» в судове засіданні не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. До суду повторно надійшла заява про відкладення розгляду справи . У відповідності до вимог ст. 2 ст. 210 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних доказів з урахуванням розумного строку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 12 вересня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково: наказ директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» №5 від 03.12.2018 року «Про звільнення з роботи» в частині звільнення з займаної посади з 03.12.2018 року за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України [PERSON] визнано незаконним; поновлено [PERSON] на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» з 03 грудня 2018 року; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14114 (чотирнадцять тисяч сто чотирнадцять) грн. 93 коп.; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 42846 (сорок дві тисячі вісімсот сорок шість) грн. 92 коп. без утримання з цієї суми обов`язкових податків та зборів; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.; в іншій частині позову відмовлено (а.с. 4-20). 02 жовтня 2019 року наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» № 2/10-1 «Про поновлення на роботі» на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/5247/19 позивача поновлено на посаді заступника директора з 03 грудня 2018 року та визначено робоче місце за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). 04 жовтня 2019 року позивачем отримано наказ № 2/10-1 та лист № 02/10 від 02 жовтня 2019 року, яким повідомлено про необхідність приступити до виконання своїх трудових обов`язків з 04 жовтня 2019 року та прибути за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21, 22, 23, 24). 07 жовтня 2019 року позивачем подано директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» заяву про надання основної щорічної відпустки за періоди роботи 2017-2018 роки та 2018-2019 роки з 08 жовтня 2019 року на 48 календарних днів (а.с. 25). 17 жовтня 2019 року наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» № 17/10 від 17 жовтня 2019 року «Про звільнення з роботи», позивача звільнено з посади заступника директора за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 34). Позивач просить визнати протиправною відмову у наданні щорічної основної відпустки відповідно до заяви від 07 жовтня 2019 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на незаконність відмови у наданні щорічної основної відпустки, оскільки це реалізація права позивача на відпустку. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача скористався своїм правом подачі відзиву до позову, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивачем не було погоджено період перебування позивача у щорічній основній відпустці у відповідності до положень ст. 10 Закону України «Про відпустки» та ст. 79 Кодексу законів про працю України. Крім того, позивач був відсутнім на робочому місці з 04 по 07 жовтня 2019 року, тобто здійснив прогул без поважних причин, а в період з 08 по 17 жовтня 2019 року здійснив самовільне використання відпустки, що мало наслідком неявку на роботу без поважних причин. На підтвердження відзиву представник відповідача подав суду лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» від 10 жовтня 2019 року, яким повідомлено позивача про відсутність погодження періоду та строків надання щорічної відпустки у зв`язку з чим повідомлено про початок відпустки з 28 жовтня 2019 року (а.с. 96), акти про відсутність працівника на роботі від 04, 07, 08, 09, 10,11, 15, 16, 17 жовтня 2019 року, відповідно до яких зафіксовано відсутність [PERSON] на роботі (а.с. 89, 90, 91, 94, 95, 99, 104, 105, 107). Згідно зі ст. 10 Закону України «Про відпустки» та ст. 79 Кодексу законів про працю України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються роботодавцем за погодженням з виборним органом профспілки (профспілковим представником) або іншим органом, уповноваженим представляти трудовий колектив. Зазвичай, графік відпусток складається в кінці (або на початку) кожного календарного року з урахуванням інтересів роботодавця, особистих інтересів працівників та можливостей для їх відпочинку та доводиться до відома працівників. Судом встановлено, що 07 жовтня 2019 року позивачем подано директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» заяву про надання основної щорічної відпустки за періоди роботи 2017-2018 роки та 2018-2019 роки з 08 жовтня 2019 року на 48 календарних днів. Беручи до уваги загальну норму, згідно якої графік відпусток, серед іншого, має враховувати інтереси роботодавця і особисті інтереси працівника, тому у разі відсутності останнього конкретний період надання відпустки повинен також узгодитися між працівником та роботодавцем. Листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» від 10 жовтня 2019 року повідомлено позивача про відсутність погодження періоду та строків надання щорічної відпустки у зв`язку з чим повідомлено про початок відпустки з 28 жовтня 2019 року. Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів погодження періоду перебування позивача у щорічній основній відпустці у відповідності до положень ст. 10 Закону України «Про відпустки» та ст. 79 Кодексу законів про працю України з 08 жовтня 2019 року, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За встановлених обставин судом не встановлено протиправності дій відповідача щодо відмови у наданні щорічної основної відпустки, відповідно до заяви від 07 жовтня 2019 року, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. Позивач просить визнати наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» № 17/10 від 17 жовтня 2019 року «Про звільнення з роботи», відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати; поновити [PERSON] на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське». Підставою для поновлення на роботі позивачем зазначено, що в другій половині дня 04 жовтня 2019 року отримав лист про необхідність приступити до виконання трудових обов`язків з 04 жовтня 2019 року, 07 жовтня 2019 року позивач подав заяву на ім`я директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» про надання основної щорічної відпустки за періоди роботи 2017-2018 роки та 2018-2019 роки з 08 жовтня 2019 року на 48 календарних днів, прогулів він не вчиняв. У статті 21 КЗпП України встановлено, що працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на кількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Пунктом 4 ст.40 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП , суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Відповідно до ч.1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв`язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Частиною 2 вказаної статті цього Кодексу встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до вимог, передбачених п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Статтею 233 КЗпП України передбачена можливість працівника звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення-в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до частин 1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вiдповiдно до норм чинних законодавчих актiв i положень, колективних договорiв, положень про відпустки та графiкiв вiдпусток для оформлення щорiчної та iнших видiв вiдпустки, що надається працiвникам, видається наказ (розпорядження) роботодавця про надання вiдпустки, який має Типову форму, затверджену наказом Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 5 грудня 2008 року № 489. Судом встановлено, що поважність причин відсутності на роботі позивача 04 жовтня 2019 року підтверджується трекінгом відстеження поштових відправлень про отримання позивачем о 15 год. 41 хв. листа від 02 жовтня 2019 року про поновлення на роботі та необхідність приступити до виконання трудових обов`язків з 04 жовтня 2019 року (а.с. 21,22,23,24). Судом також встановлено, що 07 жовтня 2019 року позивачем на адресу відповідача направлено заяву про надання щорічної основної відпустки. Перебування позивача на роботі протягом робочого дня 07 жовтня 2019 року спростовується актом про відсутність позивача на роботі 07 жовтня 2019 року з 10 по 18 годину. Крім того, позивачу не надано щорічну основну відпустку з 08 жовтня 2019 року. Позивач підтвердив його відсутність на роботі 08, 09, 10, 11, 15, 17 жовтня 2019 року у зв`язку з поданням заяви про надання відпустки. Крім визнання позивачем факту відсутності на роботі 08, 09, 10, 11, 15, 17 жовтня 2019 року, факт відсутності позивача на роботі без поважних причин підтверджується також матеріалами справи (а.с. 89, 90, 91, 94, 95, 99, 104, 105, 107). Будь-яких доказів поважності відсутності на роботі позивача судом не встановлено. Отже, встановлені обставини свідчать про звільнення позивача з дотриманням норм діючого трудового законодавства. Виходячи з наведеного, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» за участю третьої особи директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» Дмитренко Леоніда Володимировича в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. Оскільки вимоги позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, вони задоволенню не підлягають. З встановлених обставин позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» за участю третьої особи директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Світильнянське» Дмитренко Леоніда Володимировича про визнання протиправною відмову у наданні щорічної основної відпустки, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 768,40 грн. та судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 768,40 грн., відповідно до Закону України "Про судовий збір". Однак, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 768,40 грн. та судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 768,40 грн.

Outcome: dismissed