Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

У грудні 2012 року [PERSON] звернувся з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди посилаючись на те, що рішенням Жданівського міського суду Донецької області від 16 березня 2001 року, ухваленому у справі № 2-7/2001 з Державного відкритого акціонерного товариства «Шахта Жданівська» на його користь була стягнута заборгованість по заробітній платі в розмірі 3722,91 грн., компенсація у зв'язку з порушенням строку виплати заробітної плати - 3438,44 грн,. та моральна шкода в розмірі 600 грн., а всього на суму 9150,89 грн., яке до цього часу не виконано по причині бездіяльності відповідача. Неправомірною бездіяльністю відповідача йому заподіяно матеріальну та моральну шкоду на суму 250 000 грн. Просив суд стягнути з Відділу державної виконавчої служби Жданівського міського управління юстиції на його користь матеріальну та моральну шкоду в розмірі 250 000 грн.. Рішенням Кіровського міського суду від 17 січня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено за необґрунтованістю. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушенням матеріального та процесуального права. Позивач в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи в силу ч.3 п.1 ст.76 ЦПК.України повідомлений належним чином . Представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки. Заслухавши доповідача, сторони, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є , порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості заявлених позовних вимог Проте з висновками суду повністю погодитись не можна. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким вимогам закону судове рішення не відповідає. Судом встановлено, що в провадженні ВДВС Жданівського МУЮ Донецької області знаходились виконавчі листи про примусове виконання рішення Жданівського міського суду від 16 березня 2001 року про стягнення з Державного відкритого акціонерного товариства «Шахта Жданівська» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 3722,91 грн., компенсації у зв'язку з порушенням строку виплати заробітної плати -799,89, середній заробіток за затримку розрахунку при звільнення в розмірі 3438,44 грн., а всього 9150,89 грн. Виконавче провадження було відкрито, але внаслідок дій державних виконавців рішення суду трималий час не було виконано. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частиною 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" встановлено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Отже, державний виконавець не є окремим суб'єктом, а є представником влади, який здійснює свої повноваження від імені держави в системі органів державної влади - державної виконавчої служби. Тому відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року N 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах " судам роз'яснено, що при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями , діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", частини другої ст.87 Закону про виконавче провадження, а також положень статей 1173,1174 ЦК.України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби , та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. У порушення наведеного,суд першої на вищезазначені норми закону, якими передбачено в даному випадку відшкодування шкоди за рахунок держави, уваги не звернув , і відповідно не вирішив питання про те, хто є належними відповідачами у вказаній справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Пунктом 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України передбачено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Проте вказаних вимог закону та процесуальних дій судом першої інстанції вчинено не було, не залучено до участі у справі державу в особі відповідного органу Державної казначейської служби України, як розпорядника грошових коштів державного бюджету, за рахунок якого відшкодовується моральна шкода у випадку задоволення позову. Суд апеляційної інстанції і межах своїх повноважень, не має права залучити таку особу до участі у справі на стадії апеляційного провадження, навіть зі згоди осіб, які беруть участь у справі. Це пов'язано з дією засадничих принципів цивільного процесу (диспозитивність, змагальність тощо). Крім того, апеляційний суд не повинен повністю підміняти собою суд першої інстанції, оскільки він не є судом першої інстанції, а незалученні особи були б позбавлені повноцінного суду першої інстанції з його правами та обов'язками, процедурою розгляду справи в суді першої інстанції та можливістю апеляційного оскарження ухваленого судового рішення. Також вони будуть позбавлені й реального та повноцінного суду другої інстанції. Оскільки порушення норм процесуального та матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. .

Outcome: partial