Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

До Токмацького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до державного нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] про скасування постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії та зобовязання вчинення певної дії. Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві зазначає, що 06 січня 2017 року помер її син, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 385907. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка, площею 4,5899 га, що розташована на території Виноградненської сільської ради, 1/4 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Токмацький район, м. Молочанськ, вул. 9 Травня, 39. Заповіт на випадок своєї смерті [PERSON] не складав, інших спадкоємців за законом або осіб, які б мали право на обов'язкову долю, немає. У встановлений законом шестимісячний строк, а саме 22.05.2017 року вона подала до Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області заяву про прийняття спадщини за законом. 12 липня 2017 року вона звернулася до державного нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON], але відповідачем було надано їй постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Постанова була обґрунтована тим, що її син помер на території м. Севастополь АРК, тож і місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. [PERSON] проживав та помер на тимчасово окупованій території України - в м. Севастополі. Свідоцтво про смерть було видано на російській мові та з печатками Російської Федерації, у зв'язку з чим, рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 17.05.2017 року було встановлено факт смерті 06.01.2017 року [PERSON], [INFO], місце смерті м. Севастополь, Україна. На підставі рішення суду, Токмацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було видано свідоцтво про смерть [PERSON] За таких обставин простить суд скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка винесена державним нотаріусом Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] 12.07.2017 року за № 69/02-31 та зобов'язати державного нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] вчинити нотаріальну дію та видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого 06.01.2017 року сина [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON]О позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просили задовольнити. Відповідач державний нотаріус Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. 06 січня 2017 року помер [PERSON], [INFO], що підтверджується рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 17.05.2017 року, яким встановлено факт смерті [PERSON], [INFO], місце смерті м. Севастополь, Україна та свідоцтвом про смерть серії І-ЖС № 385907, виданим Токмацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 19.05.2017 року, актовий запис № 153. Відповідно до рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 17.05.2017 року, встановлено факт смерті [PERSON], [INFO], місце смерті: м. Севастополь, Україна, яка настала 06.01.2017 року. Родинні відносини позивача [PERSON] та померлого [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження серії ІІ-ЖС № 490212, виданим Молочанським міськвиконкомом Запорізької області 17.04.1984 року. За життя [PERSON], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 122218 від 11.10.2010 року набув право власності на земельну ділянку площею 4,5899 га, яка розташована на території Виноградненської сільської ради Токмацького району Запорізької області та 1/4 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Токмацький район, м. Молочанськ, вул. 9 Травня, 39, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.12.1998 року. 22 травня 2017 року відповідно до поданої заяви [PERSON] від 22.05.2017 року було заведено спадкову справу № 136/2017 щодо майна померлого 06 січня 2017 року [PERSON], [INFO]. З матеріалів спадкової справи № 136/2017 встановлено, що 22 травня 2017 року до Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області надійшла заява [PERSON]О про прийняття спадщини після смерті свого сина [PERSON], тобто в строк визначений ст. 1270 ЦК України. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 47808800 від 22.05.2017 року встановлено, що інформація про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину щодо [PERSON] відсутня. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 47808982 від 22.05.2017 року встановлено, що інформація про заповіти/спадкові договори щодо [PERSON] відсутня. Таким чином, відповідно до матеріалів спадкової справи № 136/2017, [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна після смерті [PERSON]. Звернувшись до Токмацької районної державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 06.01.2017 року сина [PERSON], що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори [PERSON] за № 69/02-31 від 12.07.2017 року. З мотивувальної частини вказаної постанови вбачається, що зазначаючи підстави відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус посилається на статті 9 та 11-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та ст. 49 Закону України «Про нотаріат», глава 13 п. 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в судовому порядку звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 16 Цивільного кодексу України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом ст. 1221 ЦК України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації права на спадкування" від 12 лютого 2015 року № 189-VIII) місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом. Згідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення звязків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. В матеріалах спадкової справи № 136/2017 міститься довідка про смерть № 32 від 09.01.2017 року, видана відділом ЗАГС Ленінського району м. Севастополя Управління ЗАГС м. Севастополя, відповідно до якої 06 січня 2017 року помер [PERSON], [INFO], в м. Севастополь внаслідок, гострої крововтрати, множинні проникаючі колото-різані поранення грудної клітки з пошкодженням органів, використання гострого предмета з метою вбивства. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Тому, враховуючи те, що рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 17.05.2017 року на підставі наданих [PERSON] документів, у тому числі і довідки про смерть № 32 від 09.01.2017 року, виданої відділом ЗАГС Ленінського району м. Севастополя Управління ЗАГС м. Севастополя, після їх оцінки відповідно до вимог діючого законодавства, встановлений факт смерті [PERSON], [INFO], місце смерті: м. Севастополь, Україна, яка настала 06.01.2017 року та, на підставі зазначеного рішення суду, Токмацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 19.05.2017 року видане свідоцтво про смерть [PERSON], [INFO] серії І-ЖС № 385907, зазначена копія свідоцтва про смерть міститься в матеріалах спадкової справи № 136/2017, тому посилання на ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в даному випадку не може бути підставою для відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 11-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, а нерухоме майно або основна його частина, у разі відсутності нерухомого майна - основна частина рухомого майна знаходиться на території, передбаченій частиною першою цієї статті, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Спадкова справа підлягає реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до зазначеної статті Закону постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 210 затверджено Порядок реєстрації деяких спадкових справ у Спадковому реєстрі, який визначає процедуру реєстрації у Спадковому реєстрі заведених на підставі зазначеної статті Закону спадкових справ. Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. В рішенні у справі "Совтрансавто Холдінг проти України" від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація невпевненості, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Першого протоколу. В рішенні у справі "Україна Тюмень проти України" від 22 листопада 2007 року Європейський суд зазначив, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на "мирне володіння [його] майном" в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу Водночас, не вбачається у спірних правовідносинах будь-якого суспільного інтересу як підстави для позбавлення позивача права на спадкування за законом після смерті її сина [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у разі якщо останнім місцем проживання спадкодавця є населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням Кабінету Міністрів України, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Закон України «Про нотаріат» № 3425-XII (далі - Закон), є спеціальним законом у даному виді правовідносин, а тому у своїй діяльності нотаріус повинен керуватися ним. Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.34 Закону, нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, видають свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст. 66 зазначеного Закону, на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки Законом. Згідно ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Статтею 50 зазначеного Закону передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що місце відкриття спадщини після смерті [PERSON] визначене відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та ч. 1 ст. 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» За вказаних обставин, судом встановлено, що підстави, за якими відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, не передбачені законом та позивачем доведено, що постановою державного нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії порушено права позивача [PERSON] на оформлення спадщини, оскільки чинним законодавством України визначено порядок подання та оформлення заяв спадкоємцями про прийняття спадщини після спадкодавців, які проживали на тимчасово окупованій території, тому суд не може визнати оскаржувану постанову правомірною, вбачає підстави для її скасування. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що постанова нотаріуса від 12 липня 2017 року № 69/02-31 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії підлягає скасуванню. У вимогах про зобов'язання нотаріуса до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом слід відмовити, оскільки статтею 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій встановлюється цим Законом та іншими актами Законодавства України. При цьому, статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту порушених прав, як зобов'язання нотаріуса вчинити певні нотаріальні дії із зазначенням конкретного рішення, яке повинно бути ухвалено нотаріусом. Тому суд не може зобовязати нотаріуса на здійснення конкретних нотаріальних дій із зазначенням конкретного рішення, яке повинно бути ухвалено. Суд звертає увагу на те, що згідно до ст. 63 Закону України «Про нотаріат», нотаріус, який отримав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат» з метою захисту майнових прав та законних інтересів спадкоємця, якщо нотаріусу невідомо про факт наявності інших спадкоємців або про їх місцезнаходження чи місце роботи, нотаріус має право здійснити будь-які заходи щодо їх розшуку, а саме всебічно посприяти у проведенні всіх належних процедур, щодо оформлення спадкових прав на ім'я належних спадкоємців. Згідно п. 4.14. Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі Порядок), при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. П. 4.13. Порядку визначає, що видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця; необхідності отримання нотаріусом від заінтересованих осіб згоди на подачу спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, заяви про прийняття спадщини згідно з вимогами частини другої статті 1272 Цивільного кодексу України. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Однак, з матеріалів копії спадкової справи № 136/2017 вбачається, що позивач проживав окремо від спадкодавця, в іншій області, нотаріусом не вчинялись жодні передбачені законом дії по встановленню кола спадкоємців після смерті [PERSON], повідомлення спадкоємців про відкриття спадщини або здійснення виклику шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

Outcome: partial