Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем кредитних зобов'язань. Позивач просив стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 23.06.2011 року, яка складається з: 105 грн. 78 коп. - заборгованість за кредитом, 13683 грн. 75 коп. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3879 грн. 77 коп. - заборгованість по пені та комісії; 500 грн. - штрафу (фіксована складова), 883 грн. 47 коп. штрафу (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1600 грн. Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 16 травня 2017 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ „ПриватБанк" просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що суд першої інстанції в порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України не надав належної оцінки письмовим доказам у справі, не звернув уваги на розподіл обов'язків доказування та дійшов передчасного висновку про відмову в позові. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск банком строків позовної давності за всіма вимогами. ПАТ КБ „ПриватБанк" вказує, що сплата відсотків за кредитним договором позичальником повинна здійснюватися щомісячно і позовна давність за вимогами, пов'язаними зі стягненням заборгованості по простроченим щомісячним платежам (відсотків за користування кредитом), повинна обчислюватися за період, відповідний терміну загальної позовної давності від дати звернення до суду. Банк зазначає, що отримані відповідачем кредитні кошти не повернуті, отже договір не є розірваним чи припиненим, а тому позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 28.02.2014 року по 28.02.2017 року, враховуючи, що проценти за своєю правовою природою є основною вимогою банку. Апелянт посилається на те, що за договором, який визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Вказана правова позиція викладена в постановах ВСУ від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14, які відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не заявлялось клопотання і не порушувалось питання про поновлення чи продовження строку позовної давності, тоді як відповідач до вирішення справи по суті звернувся до суду з письмовим клопотанням про його застосування в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України. Проте, апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Ч. 1 ст. 207 ЦК України встановлює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що 23.06.2011 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, який складається із анкети-заяви, довідки про умови кредитування, умов та правил надання банківських послуг, тарифів, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначені умови викладені у заяві позичальника при отриманні кредиту від 23.06. 2011 року, а не у кредитному договорі, однак вказана заява містить ознаки такого договору. Згідно заяви [PERSON] підтвердив, що ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були надані йому у письмовій формі, про що свідчить його підпис (а.с.5 зворот). Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Факт отримання від ПАТ КБ „ПриватБанк" грошових коштів та кредитної картки [PERSON] не заперечувався та підтверджується матеріалами справи. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором. При порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5 % від суми позову (п. 2.1.1.7.6). Термін позовної давності відносно вимог банку по поверненню кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат банку становить 50 років (п. 1.1.7.31). В ході розгляду справи сторонами не оспорювалось, що [PERSON] до банківської установи з заявою про закриття карткового рахунку не звертався. Відповідачем [PERSON] умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались, у зв'язку з чим станом на 28 лютого 2017 утворилась заборгованість в сумі 19052,77 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 105,78 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 13683,75 грн., заборгованість по пені та комісії - 3879,77 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 883,47грн., що підтверджується наданим банком розрахунком (а.с. 3-4). Вказаний розрахунок відповідачем [PERSON] не спростований. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). У постанові від 06.11.2013р. у справі № 6-116цс13 за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України, висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Аналізуючи наведені норми та обставини справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності не в повній мірі ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. Апеляційним судом встановлено, що відповідно до наданої банком виписки по проведенню операцій за період з 01.01.1999 р. по 08.05.2017 р.по платіжній картці [PERSON] останній платіж на погашення суми заборгованості по рахунку позивача був здійснений 24 серпня 2013 року, а автоматичнее погашення - 12 червня 2014 року (а.с. 55- 57 зворот). Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що автоматичне погашення боргу не свідить про переривання строку позовної давності, враховуючи, що п. 2.1.1.3.5 Умов та правил надання банківських послуг, що складає, в тому числі, умови кредитного договору, укладеного між сторонами, визначено можливість банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, що відкриті в валюті кредитного ліміту, в межах суми, що підлягає сплаті за цим договором, при настанні строків платежу. Отже, останнє таке списання банком коштів з іншого рахунку позивача відбулось, як зазначено вище,12 червня 2014 року. Колегія суддів апеляційного суду вважає проведення позивачем такого списання правомірним, оскільки воно здійснювалось банком в межах укладеної угоди. Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що саме дату останнього списання коштів в рахунок погашення існуючої заборгованості слід вважати датою здійснення останього платежу. Розглядаючи справу суд першої інстанції не з'ясував та не перевірив строк дії кредитного договору, який відповідає строку дії картки, прийшовши при цьому до висновку про пропуск строків позовної давності для звернення з вказаним позовом. Оскільки строк дії картки "Універсальна", яка видана на ім'я [PERSON], закінчився у січні 2015 року, то банк, звернувшись до суду з позовом до відповідача у березні 2017 року, не пропустив процесуальний строк звернення до суду щодо стягнення заборгованості по кредиту. Щодо визначення розміру заборгованості по відсотках, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до чергових платежів, за наявності заяви про його застосування, та стягнути з відповідача на користь банку суму заборгованості по відсотках в розмірі 13683.75 грн. Звертаючись до суду ПАТ КБ „ПриватБанк" в позовній заяві зазначав, що кредитна заборгованість [PERSON] перед банком становить 19052,77 грн., з них заборгованість за пенею та комісією становить 3879,77 грн. В розрахунку заборгованості по кредиту вказана сума зазначена, як заборгованість по комісії. Оскільки суду не надано доказів нарахування комісії та пені окремо, а підтверджено розрахунком заборгованості лише заборгованість по комісії, то колегія суддів вважає, що сума заборгованості в розмірі 3879,77 грн. є заборгованістю по комісії. Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нараховував, а відповідач повинен сплатити комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним. А тому в задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення комісії в розмірі 3879,77 грн. слід відмовити. У відповідності до положень п.1.1.5.20 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань передбачених договором більше, ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500.00 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій. Разом з тим, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем розрахунок заборгованості у суді не спростований і не надано доказів на підтвердження сплати коштів в повному обсязі по кредитному договору. За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. З відповідача належить стягнути 105,78 грн. - заборгованість за кредитом; 13683,75 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 23 березня 2014 р. по 28 лютого 2017 р.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 689,48 грн. - штраф (процентна складова), а всього - 14979,01 грн. Вимоги, заявлені поза межами строку позовної давності, задоволенню не підлягають. Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до правил п.п. 1, 5 ст. 88 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1257,92 грн. в рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 1383,71 грн. - за розгляд справи апеляційним судом.

Outcome: partial