Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

05 жовтня 2012 року між Публічним Акціонерним Товариством КБ ПРИВАТБАНК та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає строку дії картки. Відповідач кошти отримав. В порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобовязання не виконав. Станом на 30.04.2016 року заборгованість відповідача за кредитом становить 11040.07 грн. На підставі вищевикладеного позивач просить суд постановити рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, заборгованість по кредитному договору №б/н від 05.10.2012 року на загальну суму 11040.07 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, але ним подано заяву в якій вказує, що він просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги свого довірителя підтримує в повному обємі та проти розгляду справи у відсутності відповідача не заперечує.. Відповідач в судове засідання на розгляд справи не зявився, однак надав суду заяву щодо застосування строків позовної давності, та просив справу розглядати у його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Із кредитного договору № б\\н від 05.10.2012 року видно, що Кредитор ПАТ КБ ПРИВАТБАНК надав Позичальнику [PERSON] у кредит кошти, як ліміт на кредитну картку в сумі 300 гривень. Свої зобовязання Кредитор перед Позичальником виконав і надав йому кредитні кошти. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором №б/н від 05.10.2012 року станом на 30.04.2016 року позичальник не виконав умов кредитного договору, а саме не сплачує кредит та не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та має заборгованість в сумі 11040,07 грн., яка складається з наступного: - 280.59 грн. заборгованість за кредитом; - 6707.57 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3050.00 грн. заборгованість за пенею та комісією; - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 501.91 грн. штраф (процентна складова). Також в судовому засіданні встановлено, що останній рух коштів по вказаному кредитному договорі відбувся 26.06.2013 року . Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, що є складовою частиною кредитного договору між сторонами у справі, визначено термін погашення по кредиту, зокрема: термін погашення відсотків по кредиту - щомісячно за попередній місяць; термін погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONF). Крім того суд вважає звернути увагу на наступне. У відповідності до ч.ч. 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до п.п. 6 п. 11 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється вчиняти дії, що вважаються нечесною підприємницькою практикою. За змістом п.п. 1 ч. 1 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесною підприємницькою практикою зокрема є у тому числі будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248, наголошено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародних рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Отже, враховуючи, що споживач найчастіше перебуває у більш незахищеному становищі по відношенню до кредитора, останній повинен по відношенню до споживача поводитися чесно та не порушувати його прав. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.10.2012 р. за час непридявлення позовної заяви до суду створена ПАТ КБ "ПриватБанк" штучно, зі зловживанням позивачем своїми цивільними правами, з метою подальшого нарахування процентів та штрафних санкцій поза обєктивною волею споживача та без додержання вимог Закону України "Про захист прав споживачів" та міжнародних стандартів щодо добросовісності та заборони нечесної підприємницької практики. Відповідно до частини 3 статті 16 Цивільного кодексу України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема недопускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Окрім того, згідно до вимог ст.551 ЦК України, розмір пені може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших підстав, які мають істотне значення. Відповідно до вимог ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, вказані в кредитному договорі, є несправедливими, тому, що, приводять до нарахування непропорційно великої суми компенсації (пені, або штрафних санкцій), яка перевищує суму основного боргу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ст.258 ЦК України). Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність : скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З розрахунку заборгованості та виписки з рахунку, відкритого позичальнику для погашення заборгованості, вбачається, що останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснив 26.06.2013р., частково погасивши тіло кредиту та нараховані відсотки. Тому Банку стало відомо про порушення його прав з 27.06.2013 р., і трирічний строк позовної давності спливає в такому разі 27.06.2016р., а з позовом до суду банк звернувся тільки 30.06.2016 року і про поновлення пропущеного строку позовної давності суд не просить. Відтак, оскільки відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності, то суд відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України застосовує строк позовної давності та вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed