Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта банк» звернувся до суду із позовом в якому вказав, що 05 липня 2007 року між АКіБ "ТАС-Комерцбанк", правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договір споживчого кредиту за №2202/0707/71-002 за умовами якого банк надав у тимчасове користування споживчий кредит на умовах забезпеченості, строковості, платності, цільового характеру грошові кошти в сумі 40 500,0 доларів США із сплатою річних відсотків в розмірі 13,89% з кінцевим терміном повернення заборгованості до 05.07.2027 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов»язань за вказаним кредитним договором відповідач передала у іпотеку нерухоме майно : квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,4 кв.м., в рахунок погашення заборгованості по договору кредиту від 05.07.2007 року в сумі 866 766,45 грн., з них сума заборгованості за кредитом - 729 138,69 грн., заборгованості за відсотками 107 331,34 грн., пені 28 556,13 грн., три відсотки річних простроченої заборгованості по тілу кредиту та три відсотки річних від простроченої заборгованості по відсотках 1 435, 38 грн. шляхом передачі банку права власності на квартиру та відповідно припинення визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта банк», посилаючись на те, що відповідач не виконує свої зобов'язання за договором кредиту. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги уточнила та росить і в рахунок виконання зобов»язання за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки . Представник відповідача в судовому засіданні заявлених позовних вимог не визнав. Суду пояснив, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку». Із змісту укладеного між сторонами договору іпотеки вбачається, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності лише шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку», крім того представник відповідача вказав, що не визнає розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки банком була підвищена відсоткова ставка за кредитом без погодження із відповідачем. Представник третьої особи - Національного Банку України в судове засідання не з»явився, повідомлений про час і місце розгляду справи у передбаченому законом порядку. Заслухавши доводи представника позивача представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи доказами, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05 липня 2007 року [PERSON] уклала з АКіБ " ТАС-Комерцбанк", кредитний договір №2202/0707/71-002 за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 40 500,0 доларів США строком до 05.07.2027 року при умові сплати процентів 13,89% річних. Того ж 22.02.2007 року [PERSON] передала в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. Банк свої зобов'язання за договором виконав, видавши позичальнику кредит на суму 85000 доларів США. Позичальник свої зобов'язання за договором виконувала неналежним чином, допускаючи прострочення внесення платежів. Станом на 20.07.2015 року сума заборгованості перед банком складає 865 016,16 грн. з яких: 729 138,69 грн. заборгованість по самому кредиту, та 107 331,34 грн. заборгованість за процентами, пені 28 556,13 грн. Вказані обставини підтверджуються кредитним договором від 05.07.2007 року та графіками до нього, договором іпотеки від 05.07.2007 року; розрахунком заборгованості; випискою по рахунку; договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року. Відповідно до ст.1054 ЦК України "За кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти". Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. 25 травня 2012року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених Договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов»язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов»язків за кредитними та забезпечувальними договорами (зареєстрований за №1306,1307 від 25 травня 2012 року приватним нотаріусом [PERSON]Г.). Відповідно до ст. 589, ч.1 ст. 590, ч.1 ст. 591 ЦК України: У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. З умов п. 12.3.1 договору іпотеки від 05.07.2007 року вбачається, що сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, забезпеченого іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, зі змісту договору іпотеки пункту 12.3 іпотечного договору від 05.07.2007 року згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в пункті 12.3.1. та 12.3.2 цього договору. Окремий договір щодо визнання права власності на предмет іпотеки сторонами не укладався. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Пунктом 12.3.1 договору іпотеки від 05.07.2007 року встановлено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Отже, зі змісту даного пункту договору іпотеки чітко вбачається, що дане застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки стосується лише позасудового врегулювання і лише шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку». Крім того, в силу вимог закону позивач не позбавлений можливості на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування інших встановлених Законом України «Про іпотеку» способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позов ПАТ «Дельта банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed