Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

02.10.2014 року позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі: Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України, Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що 26.08.2003 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення по цивільній справі № 2-30 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед», третя особа: [PERSON], яким зобов'язав ТОВ «Компанія «Інкомед» видати йому трудову книжку; стягнути з ТОВ Компанія «Інкомед» на його користь 432,29 грн. - заборгованості по заробітній платі, 12 591,65 грн. - заборгованості за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в розмірі 12250,00 грн. Рішення набрало законної сили 22.10.2003 року. З 22.10.20103 року і по теперішній час Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві не виконав в примусовому порядку рішення суду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2014 року скаргу [PERSON] на дії Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в м. Києві задоволено частково. Визнано бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві по 4 виконавчим листам Дарницького районного суду м. Києва № 2-30 від 07.05.2004 року та по 4 зверненням скаржника до Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві від 22.07.2013 року неправомірною. У зв'язку з відсутністю на руках трудової книжки він позбавлений можливості реалізувати своє законне право на працю, працевлаштуватися на роботу та заробляти собі на життя. Внаслідок цього повністю зруйноване сімейне життя, значно погіршився стан здоров'я. Все це завдає йому значних моральних, фізичних та душевних страждань. У зв'язку з чим звернувся до суду та просив стягнути з Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві на його користь 11 000 000 грн. в рахунок відшкодування завданої шкоди на протязі понад 10 років, у зв'язку із неправомірною бездіяльністю Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві по 4 виконавчим листам Дарницького районного суду м. Києва № 2-30 від 07.05.2004 року та по 4 зверненням з цього приводу. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, та збільшивши їх просив суд стягнути з Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві на його користь 24 000 000 грн. в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди на протязі понад 10 років, у зв'язку із неправомірною бездіяльністю Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві по 4 виконавчим листам Дарницького районного суду м. Києва № 2-30 від 07.05.2004 року та по 4 зверненням з цього приводу. Представник Державної виконавчої служби України проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову, пояснюючи суду, що позивачам не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, спричинених відповідачем, наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та наслідками, зазначеними позивачем у позові. Крім того, звернув увагу, що до Державної виконавчої служби України позивачем не заявлено жодної вимоги, а також відсутні будь-які посилання чи претензії на дії відповідача-1. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис уповноваженої особи на зворотному повідомленні про вручення поштового відправлення. Причини неявки в судове засідання не відомі. Представник Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки в судове засідання не відомі. В письмових запереченнях позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що державним виконавцем здійснюються всі дії для повного та фактичного виконання рішень суду у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». У зв'язку з неявкою в судове засідання представників відповідача-2 та відповідача-3 позивач просив знову відкласти розгляд справи, проте, враховуючи те, що відповідачі належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи та те, що суд вже відкладав розгляд справи з цих причин, суд не знайшов підстав для відкладення розгляду справи. Крім того, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ, становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача-1, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 124 Конституції України передбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до ст. 2 Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". Положеннями ч 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Як встановлено судом, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2003 року позов [PERSON] до ТОВ «Компанія «Інкомед», 3-я особа: [PERSON] про зміну формулювання в наказі про звільнення, про зобов'язання видати трудову книжку, стягнення суми заборгованості заробітної плати та за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди, задоволено. Зобов'язано ТОВ «Компанія «Інкомед» видати [PERSON] трудову книжку; стягнуто з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь [PERSON]: 432 грн. 29 коп. заборгованості по заробітній платі; - 12 591 грн. 65 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та - 12 250 грн. 00 коп. моральної шкоди. На виконання вищевказаного рішення суду 07.05.2004 року Дарницьким районним судом м. Києва було видано 4 (чотири) виконавчі листи № 2-30/2003. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2014 року скаргу [PERSON] задоволено частково. Визнано бездіяльність Відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві по 4 виконавчим листам Дарницького районного суду м. Києва № 2-30 від 07.05.2004 року та по 4 зверненням скаржника до Відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 22.07.2013 р., від 16.09.2013 р., від 30.10.2013 р., від 23.12.2013 р. - неправомірною. У задоволенні інших вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.05.2014 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 09.07.2014 року [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 17.03.2014 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28.05.2014 року у справі за скаргою [PERSON] на дії Відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Відповідно до ст. 1173 ЦК Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст. 1 Закону України «Про Державну виконавчу службу» державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про Державну виконавчу службу» визначено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до п. 28. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Статтею 3 Закону України «Про Державну виконавчу службу» встановлено, що органами державної виконавчої служби є:Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції. Виконання рішень, перелік яких встановлено законом, покладається на державних виконавців. Районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції є юридичними особами, мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках, гербову печатку. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону України «Про Державну виконавчу службу», ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Разом з тим, відповідач-1 зазначив, що на виконанні в Державній виконавчій службі України виконавчі листи № 2-30 від 07.05.2004 року, видані Дарницьким районним судом м. Києві не перебували та не перебувають, а також відсутні будь-які претензії позивача на дії відповідача-1. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Державна виконавча служба України не є належним відповідачем по даній справі, оскільки на виконанні в Державній виконавчій службі України вищезгадані виконавчі листи не перебували та не перебувають. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 2 Цивільного кодексу України, держава є учасником цивільних відносин. Таким чином, відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, несе держава за рахунок коштів, які належать їй на праві власності. Оскільки, розпорядження майном здійснюється через відповідні фінансові органи держави, то саме ці фінансові органи повинні бути відповідачами за позовами, що витікають з даного делікту. Відповідно до статті 48 Бюджетного кодексу України, в нашій країні застосовується казначейська форма обслуговування державного бюджету, що передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами Державного бюджету. Статтею 28 Бюджетного кодексу України встановлено, що Державне казначейство здійснює безспірне списання з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 №1232 "Питання Державного казначейства України", Державне казначейство України є урядовим органом державного управління, до основних завдань якого входить, зокрема: 1) забезпечення казначейського обслуговування державного бюджету на основі ведення єдиного казначейського рахунка, що передбачає: розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів за цими зобов'язаннями; ведення бухгалтерського обліку і складення звітності про виконання державного бюджету; 2) управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. З урахуванням наведеного, відшкодування позивачу шкоди, завданої бездіяльністю Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві повинно здійснюється державою за рахунок коштів Державного бюджету України, а не за рахунок, коштів Відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві,які виділялись на його утримання для здійснення функцій держави. Такої ж думки притримується Конституційний суд України, у рішенні від 03 жовтня 2001 року по справі N 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що звернення позивача до суду з вимогою про стягнення 24 000 000 грн. моральної шкоди зВідділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в місті Києві нормативно не обґрунтовані та не доведені, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України). Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed