Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі також зареєстроване місце проживання колишнього чоловіка позивача [PERSON] . Як стверджувала [PERSON] , відповідач не мешкає у квартирі [ADDRESS] з березня 2017 року, а тому втратив право користування цим житлом. З цих підстав позивач просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві. Відповідач у судові засідання, призначені на 14 год 15 хв 25 березня 2020 року, 10 год 00 хв 23 червня 2020 року, 10 год 00 хв 01 жовтня 2020 року та 15 год 15 хв 19 січня 2021 року не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача та її представника суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши вступні слова позивача та її представника, показання свідка, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. 06 серпня 1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Піщанського району Вінницької області, актовий запис № 2. Після укладення шлюбу за згодою [PERSON] відповідач був вселений у квартиру [ADDRESS] . У цій квартирі також було зареєстроване місце проживання [PERSON] (а. с. 15). Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 141 ЖК Української РСР особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, по рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. Заселення квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. 07 лютого 1990 року позивач як член ЖБК "Автотранспортник-7" на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 24 січня 1990 року № 89 отримала ордер №081018 на квартиру [ADDRESS] (а. с. 39). Сума пайового внеску за вказану квартиру становила 7219,64 крб та була у повному обсязі сплачена 15 травня 1993 року (а. с. 38). Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З урахуванням того, що пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] сплачено повністю 05 травня 1991 року, до правовідносин щодо визначення статусу цього майна повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: КпШС України, Закон України "Про власність". Згідно з нормою ч. 1 ст. 15 Закону України "Про власність" член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 "Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів", член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Ст. 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч. 1 ст. 24 КпШС України). Зважаючи на те, що [PERSON] повністю внесла пайовий внесок 15 травня 1993 року, а отже, набула право власності на квартиру [ADDRESS] до укладення шлюбу з [PERSON] , згадана квартира є її особистою приватною власністю. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року у справі № 756/1061/19 шлюб, укладений між сторонами справи, було розірвано (а. с. 6). У березні 2017 року [PERSON] залишив квартиру [ADDRESS] та переїхав мешкати в с. Городище Піщанського району Вінницької області (а. с. 9, 8, 42). Те, що у березні 2017 року відповідач добровільно залишив згадане житло, підтвердила допитана у якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою позивача. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. З серпня 1995 року до березня 2017 року [PERSON] постійно мешкав у квартирі [ADDRESS] за згодою її власника [PERSON] і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача [PERSON] тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] і припинилось після розірвання цього шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення [PERSON] особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з [PERSON] у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, позаяк відповідач втратив статус члена сім`ї власника квартири [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач, яка є власником квартири [ADDRESS] , вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. [PERSON] спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (такий висновок cуду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, та Верховним Судом у постановах від 15 травня 2019 року у справі № 521/16883/16-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 209/3302/13-ц). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: approved