Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1445216856103. Попередній власник - [PERSON] . Крім того, на праві приватної власності належить земельна ділянка, 0,1000 га, кадастровий номер 5610300000:03:001:0944, що знаходиться по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1445957756103. Попередній власник - [PERSON] . Відповідно до Договору земельного сервітуту від 01 лютого 2008 року, який укладений між попередній власником [PERSON] , з однієї сторони, та а [PERSON] , [PERSON] , з другої сторони, [PERSON] та [PERSON] надають частину своєї земельної ділянки шириною 4 м, протяжністю від вулиці Яна Коменського, позначеного у плані АБ, по всій довжині ділянки, яка проходить навколо хліва КН до межі земельної ділянки, позначеної на плані як ГВ, для [PERSON] для проходу та проїзду до його земельної ділянки з вулиці Яна Коменського . Договір укладений на 50 років. Після придбання житлового будинку було виявлено, що розмір земельної ділянки зазначений у правовстановлюючих документах та фактичний її розмір не співпадають. Після обстеження земельної ділянки та її обміру, було очевидним те, що частина належної позивачу землі безпідставно використовується та огороджена сусідом [PERSON] , на ній знаходяться його тимчасові господарські будівлі (курник та туалет). Вони розміщені безпосередньо біля самого входу (заїзду) на земельну ділянку позивача. Усе це порушує її законні права на володіння і користування належним на праві власності майном, від цих будівель іде постійний неприємний запах. Крім того, на земельній ділянці щодо якої встановлений Договором 1 лютого 2008 року земельний сервітут частково розміщена господарська будівля (гараж), через що неможливий проїзд транспортних засобів до житлового будинку та земельної ділянки, що належить їй. Це позбавляє можливості привезти будівельні матеріали для проведення ремонту будинковолодіння та використання проїзду для іншого обслуговування і потреб будинку та земельної ділянки. На прохання добровільно дійти згоди щодо користування спірними земельними ділянками, перенести сусідську огорожу по всій довжині і розібрати тимчасові будівлі, відповідач відмовляє. Згідно відповіді на адвокатський запит відділу у Дубенському районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області №29-17-0.22-231/106-18 від 15.06.2018 року Договір земельного сервітуту від 01.02.2008 року встановлено на земельну ділянку [PERSON] , кадастровий номер 5610300000:03:001:0942. Оскільки Договір укладений до оформлення права власності на земельну ділянку [PERSON] , відомості про сервітут внесено до Державного реєстру землі одночасно із внесенням відомостей про земельну ділянку, а саме 17.12.2008 року. Дана обставина змусила звернутися із заявами до Дубенської міської ради, управління ДАБІ у Рівненській області. Листом Дубенської міської ради №07/02-1577 від 11.05.2018 року, листами №1017- 2742-18 від 10.07.2018 року та №1017-2942-18 від 25.07.2018 року управління ДАБІ у Рівненській області рекомендовано звернутися до суду. Крім того, сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП [PERSON] було зроблено обстеження суміжних земельних ділянок. Згідно відповіді №145 від 23 жовтня 2018 року на земельну ділянку [PERSON] було накладено обмеження у користуванні площею 120 кв.м. для проїзду і проходу до сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] . На цій частині землі заборонено розміщувати будівлі і споруди, складати будівельні матеріали, загороджувати, чинити перешкоди проходу і проїзду. На даний час, на земельній ділянці [PERSON] , на яку накладений сервітут, знаходиться частина тимчасової господарської споруди площею 2,5 м.кв. Також [PERSON] пригороджено і використовується частина земельної ділянки [PERSON] , де розташовані його курник і туалет. Розмір порушення межі становить від 1 м. 10 см. до 1 м. 44 см. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та дали аналогічні пояснення. Відповідач подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність за участю представника. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та такими що не підлягають до задоволення. Спору відносно межі, на його думку та думку його довірителя, не може бути, оскільки межі погоджено, проїзд до житла позивача не ускладнено. Вислухавши пояснення та доводи сторін, представника позивача, представника відповідача, проаналізувавши обставини справи та матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Нормами ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм для користування. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користуванні. В судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року (а.с. 6). Про це ж свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1445216856103 (а.с. 7). Згідно договору купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка, 0,1000 га, кадастровий номер 5610300000:03:001:0944, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с. 8). Про це ж свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 1445957756103 (а.с. 9). Відповідно до Договору земельного сервітуту від 01 лютого 2008 року, який укладений між попередній власником [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , з другої сторони, [PERSON] та [PERSON] надають частину своєї земельної ділянки шириною 4 м, протяжністю від вулиці Яна Коменського, позначеного у плані АБ, по всій довжині ділянки, яка проходить навколо хліва КН до межі земельної ділянки, позначеної на плані як ГВ, для [PERSON] для проходу та проїзду до його земельної ділянки з вулиці Яна Коменського . Договір укладений на 50 років (а.с. 10-12). Згідно повідомлення відділу у Дубенському районі Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області №29-17-0.22-231/106-18 від 15.06.2018 року Договір земельного сервітуту від 01.02.2008 року встановлено на земельну ділянку [PERSON] , кадастровий номер 5610300000:03:001:0942. Оскільки Договір укладений до оформлення права власності на земельну ділянку [PERSON] , відомості про сервітут внесено до Державного реєстру землі одночасно із внесенням відомостей про земельну ділянку, а саме 17.12.2008 року (а.с. 15). 01.07.2008 складено протокол обстеження та погодження меж земельної ділянки та акт про передачу та прийом межових знаків на місцевості в межах м. [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно листа Дубенської міської ради №07/02-1577 від 11.05.2018, а також листами №1017- 2742-18 від 10.07.2018 року та №1017-2942-18 від 25.07.2018 року управління ДАБІ у Рівненській області, позивачці рекомендовано звернутися до суду (а.с. 14, 16, 17) . Згідно інформації ФОП [PERSON] №145 від 23 жовтня 2018 року, на земельну ділянку [PERSON] було накладено обмеження у користуванні площею 120 кв.м. для проїзду і проходу до сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] . На цій частині землі заборонено розміщувати будівлі і споруди, складати будівельні матеріали, загороджувати, чинити перешкоди проходу і проїзду. На даний час, на земельній ділянці [PERSON] , на яку накладений сервітут, знаходиться частина тимчасової господарської споруди площею 2,5 м.кв. (а.с. 18-28). Статтею 158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Згідно ч. 1 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно до ч.1ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ст. 152 ЗК України). Частиною 3 ст. 152 ЗК України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки, зокрема: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Порушення права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог п. "г" ч. 1 ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно з ч.1 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як зазначено у ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 6 ст. 403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно ст.ст.98-100 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Види земельних сервітутів визначені ст. 99 ЗК України, це: а) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. Згідно вт. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Одним із правових наслідків встановлення земельного сервітуту є обтяження обслуговуючої земельної ділянки, тобто певне обмеження прав її власника чи користувача. Адже об`єктивно встановлення будь-якого земельного сервітуту призводить до певного зменшення кількості можливих варіантів використання обслуговуючої земельної ділянки ЇЇ власником (користувачем). Разом з тим, встановлення земельного сервітуту не має привести до позбавлення власника обслуговуючої ділянки жодного з його правомочностей щодо користування чи розпорядження землею в повному обсязі. Так, зі встановленням земельного сервітуту власник (користувач) обслуговуючої ділянки може бути позбавлений права володіти чи користуватися земельною ділянкою лише частково. Відповідно власник (користувач) пануючої земельної ділянки одержує право лише на обмежене користування обслуговуючою ділянкою. Як установлено судом, позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, 0,1000 га, кадастровий номер 5610300000:03:001:0944, що знаходиться по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2017 року. Між попереднім власником зазначеної земельної ділянки [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , з другої сторони 01 лютого 2008 року укладено договір на встановлення земельного сервітуту укладено на 50 років. На земельну ділянку [PERSON] було накладено обмеження у користуванні площею 120 кв.м. для проїзду і проходу до сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] . На цій частині землі заборонено розміщувати будівлі і споруди, складати будівельні матеріали, загороджувати, чинити перешкоди проходу і проїзду. На даний час, на земельній ділянці [PERSON] , на яку накладений сервітут, знаходиться частина тимчасової господарської споруди площею 2,5 м.кв. Також [PERSON] пригороджено і використовується частина земельної ділянки [PERSON] , де розташовані його курник і туалет, чим порушуються права [PERSON] , як власника земельної ділянки, що підтверджується матеріалами справи, а тому існують перешкоди у користуванні позивачем своїм майном. Отже, за таких встановлених обставин позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні вищевказаною земельною ділянкою шляхом: знесення самочинно збудованої господарської прибудови (курника) та туалету, знищення вигрібної ями і відновлення стану суміжного землеволодіння, згідно меж визначених Державним актом на право власності на земельну ділянку; перенесення металевих стовпів огорожі та сітки, згідно меж визначених Державним актом на право власності на земельну ділянку; знесення тимчасових будівель та розширення в"їздних воріт і заїзду в загальний двір розміром 4 м. (ширина) по всій його протяжності, згідно плану обмеження земельної ділянки та акту про передачу та прийом межових знаків на місцевості від 2 липня 2008 року та зобов`язати [PERSON] не зводити на ній ніяких технічно-будівельних споруд. Щодо вимог позивача відносно усунунення перешкод в користуванні вищевказаною земельною ділянкою за рахунок відповідача, суд враховує наступне. Обов`язки щодо визначення спільних меж визначені ст. 106 Земельного Кодексу України, відповідно до вимог якої власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Отже, перенесення відповідачем металевих стовпів огорожі та сітки, згідно меж визначених Державним актом на право власності на земельну ділянку та знесення тимчасових будівель та розширення в`їздних воріт і заїзду в загальний двір, має відбутись з покладанням витрат у рівних долях з суміжним власником. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при зверненні до суду судовий збір та витрати пов`язані з розглядом справи.

Outcome: partial