Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

18 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обгрунтування позовної вимоги позивач зазначив, що з 7 червня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 листопада 2015 року розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з ним. Він переконаний, що син повинен проживати разом із ним, оскільки ним створені всі належні для цього умови, тому просив визначити місце проживання [PERSON], [INFO], за його місцем проживання. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та пояснив, що він має стабільний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку сина, забезпечити його гармонійний розвиток. У цьому йому допомагатимуть його батьки, тобто дідусь та бабуся малолітньої дитини, з якими він проживає. З липня місяця 2017 року малолітній [PERSON] проживає разом з ним та періодично з відповідачем. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач не враховує багато аспектів при вихованні сина, а саме не обмежує час перегляду телепередач, ігор за комп'ютером, збалансованому раціону харчування, що може негативно впливати на стан здоров'я дитини. Син проживає періодично разом то з нею, то з позивачем. Зазначила, що вона не чинить перешкод в проживанні та спілкуванні сина [PERSON] з батьком. Представник відповідача [PERSON], який діє відповідно до договору про надання правової допомоги від 29 листопада 2017 року, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, так як позивач не довів факт неправильності виховання сина матір'ю [PERSON] При цьому пояснив, що натомість [PERSON] притягнутий до кримінальної відповідальності за ст.125 ч.1 Кримінального кодексу України та у суді розглядається кримінальне провадження відносно нього, що негативно також може вплинути на виховання сина. Зазначив, що в квартирі [ADDRESS], в якій закінчено ремонт, позивач не зможе самостійно виховати сина. Представник органу опіки та піклування Коростенської міської ради Житомирської області [PERSON], яка діє згідно з довіреністю від 19 січня 2018 року, в судовому засіданні пояснила, що умови для проживання малолітнього [PERSON] створені як матір'ю, так і батьком. При вирішенні справи по суті покладається на розсуд суду. Також зазначила, що у органу опіки та піклування відсутня інформація про неправомірність дій [PERSON] Малолітній [PERSON] в судовому засіданні, в присутності психолога, пояснив, що він хоче проживати разом з татом, а також з мамою. Йому подобається проводити час з татом. Допитана в судовому засіданні психолог [PERSON], пояснила, що батьки малолітнього [PERSON] цікавляться шкільним життям сина, приділяють йому належну увагу. Малолітній [PERSON] хоче проживати як з татом, так і з мамою. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.11). Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 24 листопада 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 7 червня 2003 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції за актовим записом № 148, розірвано. Місцем проживання неповнолітніх дітей визначено місце проживання їх матері (а.с.7). Позивач [PERSON] працевлаштований, має належні матеріально-побутові умови для проживання дитини, що підтверджується даними актів обстеження умов проживання від 13 березня 2018 року, довідки про доходи (а.с.8-10, 41, 43). Відповідно до характеристики комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 1 від 13 березня 2018 року, за місцем проживання, будь-які заяви, скарги на [PERSON] не надходили (а.с.42). Відповідач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, має належні матеріально-побутові умови для проживання дитини що підтверджується даними акту обстеження умов проживання від 13 листопада 2017 року, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.49,50). За характеристикою комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 1 від 13 березня 2018 року, за місцем проживання, будь-які заяви, скарги на [PERSON] не надходили (а.с.47). Даними довідки №51 від 14 листопада 2017 року підтверджується, що [PERSON] на обліку в Коростенському наркологічному кабінеті не перебуває (а.с.48). З висновку органу опіки та піклування Коростенської міської ради Житомирської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради від 20 грудня 2017 року за № 574, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] працюють, мають житло на праві власності та обоє бажають, щоб малолітній син [PERSON] проживав відповідно з ним, - з нею. Малолітній [PERSON] проживає періодично за місцем проживання батька і за місцем проживання матері. При виявленні ступеню психологічної прихильності дитини до батьків, встановлено, що дитина бачить батька і матір як одне ціле. Орган опіки і піклування вважав за доцільне встановити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], і з батьком [PERSON], і з матір'ю [PERSON] З аналітичної довідки за результатами обстеження малолітнього [PERSON], вбачається, що дитина усвідомлює те, що батьки разом не проживають; тиждень він проживає разом з мамою, а другий тиждень з татом. Батьки [PERSON] беруть активну участь у його вихованні і навчанні, постійно відвідують батьківські збори, телефонують вчителю, дитина забезпечена всім необхідним для навчання та виховання. [PERSON] має дружні стосунки із сестрою [PERSON] (а.с.51-52). Судом досліджено подане відповідачем [PERSON] повідомлення про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015060060001191 про кримінальне правопорушення за ст.125 ч.1 Кримінального кодексу України, що підтверджує факт конфліктних відносин між [PERSON] та [PERSON] Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 1 ст.150 Сімейного кодексу України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя. Положення ст.151 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. За змістом частин 1, 2 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Декларацією прав дитини, яка прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Правова позиція Верховного Суду України у справах № 6-2445цс16, 6-564цс1, відповідно до якої малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини, статті 171 Сімейного кодексу дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спорів між батьками про визначення її місця проживання в судовому засіданні з додержанням вимог Цивільного процесуального кодексу та з урахуванням віку дитини, стану здоров'я, розумового розвитку. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага ("Olsson v. Sweden (№2) від 27 листопада 1992 року, п.90, "Хант проти України", п.54), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналогічні положення викладені у ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України" у п. 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей. Будучи заслуханим в судовому засіданні в присутності психолога, малолітній [PERSON], добровільно, без тиску, вільно, впевнено висловив своє бажання проживати разом з обома батьками. При вирішенні вказаного спору суд враховує всі вище згадані докази, а також враховує прихильність дитини до обох батьків. Побутові умови батьків рівні і підтверджуються наявними матеріалами справи, зокрема, висновком, наданим органом опіки та піклування, актами обстеження умов проживання, характеристиками батьків, тощо. Наведені вище правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість як батька, так і матері забезпечувати нормальний всебічний розвиток малолітнього [PERSON] Проте суд при вирішенні спору керується Декларацією прав дитини, яка прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (принцип 6), з якої вбачається, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом не встановлено будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави розлучити матір з дитиною. При цьому, з урахуванням зазначених положень нормативно-правових актів, суд констатує ту обставину, що малолітня дитина, як правило, більше потребує материнської любові, турботи і розуміння. Фактично доводи позивача зводяться лише щодо бажання в судовому порядку визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з ним, без врахування наслідків розлучення з матір'ю та з рідною сестрою, що не відповідає інтересам дитини та не є належним обґрунтуванням поданого позову. Батько, який закінчив ремонт у квартирі [ADDRESS], не зможе забезпечити дитині необхідної материнської турботи, що зумовлено моральними цінностями материнства. Суд зазначає, що визначення місця проживання з одним із батьків, не позбавляє іншого, батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов'язків. Приймаючи до уваги обставини справи і враховуючи малолітній вік [PERSON], [INFO], вікові особливості його психоемоційного розвитку, те, що дитина тривалий час проживає з матір'ю (з листопада 2015 року), а з липня 2017 року періодично і з батьком, надавши оцінку наданим сторонами по справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed