Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Київенерго», звернулось з позовом до суду про стягнення з [PERSON] заборгованість за спожиту електричну з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в загальній сумі 34807,29 грн., яка складається з: основної суми боргу за спожиту електричну енергію - 28078,93 грн., 3% річних - 2429,05 грн., інфляційна складова боргу 4299,30 грн. Також позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 348,08 грн., що були сплачені позивачем за подання позову до суду. 22 листопада 2016 року представник позивача [PERSON] в судовому засіданні подала заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до заявлених вимог Публічне акціонерне товариство «Київенерго» просило стягнути з [PERSON] 3% річних та інфляційну складову боргу сумою 6728,36 грн. та судовий збір в розмірі 551,20 грн. (а.с.115) Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила позов задовольнити, пояснила, що 13 січня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення у даній справі, судом присуджено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Київенерго» основний борг за спожиту електроенергію сумою 28078,93 грн., 6728,36 грн. - 3% річних та інфляційну складову боргу, і 348,07 грн. судових витрат. Станом на 21 листопада 2016 року відповідачем сплачено основну суму боргу, однак залишилось не виконаним рішення суду щодо сплати 6728,36 грн. - 3% річних та інфляційну складову боргу, та судові витрати, що є предметом позову. Відповідач [PERSON] та представники відповідача - [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечували, просили в позові відмовити, пояснили, що 11 лютого 2013 року між ПАТ «Київенерго» до [PERSON] було укладено Угоду про розстрочення сплати заборгованості за Договором про користування еклектичною енергією №10105437405 від 11 лютого 2013 року, за умовами якого, відповідач визнав суму боргу за спожиту електричну енергію 29158,46 грн., яка утворилась станом 11 лютого 2013 року. На виконання цієї угоди, в період 2013-2014 рік відповідачем повністю сплачено суму боргу, на початок 2015 року жодних боргів у відповідача перед ПАТ «Київенерго» за фактично спожиту електричну енергію не було, тому у позивача відсутні підстави для застосування до відповідача заходів цивільно-правової відповідальності, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Заслухавши пояснення сторін спору, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії між споживачем та енергопостачальною організацією (далі - Договір). Взаємовідносини між побутовим споживачем електричної енергії та енергопостачальною організацією регулюються Правилами користування електричною енергією для населення, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.99 № 1357. Правила обов'язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Згідно пункту 3 Правил споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Енергопостачальними, що здійснюють постачання електричної енергії на закріпленій території, не мають права відмовити споживачу, об'єкти якого розташовані на цій території, в укладені договору про користування електричною енергією. Судом встановлено, що 30 квітня 2010 року між [PERSON], який проживає в [ADDRESS] та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» укладено Договір про користування електричною енергією №10105437405. (а.с.118) Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. 11 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» та [PERSON] укладено Угоду про розстрочення сплати заборгованості за Договором про користування еклектичною енергією №10105437405 від 11 лютого 2013 року, за умовами якого, сторони досягли згоди, щодо встановлення графіку погашення заборгованості за спожиту електричну енергію. Крім того з тексту укладеного Договором убачається, що боржник визнає та підтверджує заборгованість перед Кредитором за договором про користування електричною енергією №р/р [NUMBER] сумою 29158,46 грн. за спожиту електричну енергію, у т.ч. ПДВ 4956,86 грн. станом на 11 лютого 2013 року. (а.с. 37) Згідно з п. 28 Правил користування електричною енергією для населення, у разі відсутності у споживача коштів на оплату заборгованості він повинен звернутися до енергопостачальника із надати довідки, що заявою про складання графіка погашення заборгованості або відстрочення терміну оплати та підтверджують його неплатоспроможність. Проте вищезазначених дій відповідач не вчиняв. Пунктом 27 Порядку передбачено, що у разі несплати за спожиту електричну енергію протягом 10 днів після терміну, зазначеного у договорі чи платіжному документі, та неотримання енергопостачальником повідомлення про оплату на 20 день споживачу надсилається попередження про відключення електричної енергії. У разі несплати за спожиту електричну енергію на 30 день після отримання споживачем попередження енергопостачальник має право відключити споживача від електричної мережі. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене вбачається, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих послуг з електропостачання, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Виходячи з предмету позову, ПАТ «Київенерго» пред'явлено вимоги до [PERSON] про стягнення 3% річних - 2429,05 грн. та інфляційну складову боргу - 4299,30 грн., а всього на загальну суму 6728,36 грн., яка розрахована за період з грудня 2011 року по листопада 2014 року, розрахунок заявлених позовних вимог в цій частині викладено безпосередньо у змісті позовної заяви, подавши заяву про зменшення позовних вимог позивач не скористався правом надати належний розрахунок позовних вимог, обмежившись викладенням загальної суми, яка підлягає стягненню з відповідача. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами у їх сукупності, на виконання Угоди про розстрочення сплати заборгованості за Договором про користування електричною енергією №10105437405 від 11 лютого 2013 року, відповідачем погашена заборгованість на загальну суму 29158,43 грн., з дотриманням встановленого договором графіку розстрочення платежів, ці обставини підтверджуються квитанціями про їх оплату, які долучено відповідачем (а.с.69,70,71), факт погашення боргу визнано представником позивача в судовому засіданні, що слугувало підставою для подання заяви про зменшення позовних вимог. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Період прострочення характеризується пасивною поведінкою суб'єкта цивільних відносин, протягом якого він не вчиняє дій, спрямованих на реалізацію визначеного умовами укладеного між сторонами правочину змісту зобов'язання. У свою чергу, день належного виконання зобов'язання не є днем його прострочення, оскільки суб'єкт цивільних відносин шляхом вчинення активних дій, проведених належним чином, припиняє таке зобов'язання (ст.599 ЦК України). В той же час, вимога про сплату трьох відсотків річних та інфляційних втрат, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань, за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань. Таким чином, дні фактичної оплати суми не повинні включатися в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань. Отже, законодавством визначено, що позивач повинен зазначити та довести час прострочення. У застосуванні індексації повинні враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в Листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р, яким визначено, що при застосуванні індексу інфляції потрібно мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня. Зважаючи на вищезазначений принцип який застосовується для нарахування інфляційних нарахуванні, розрахунок позивача щодо нарахування інфляційних витрат за кілька днів прострочення є неправомірним, оскільки найменший період його визначення складає місяць. Таким чином, при застосуванні індексу інфляції позивачем не враховано дійсного періоду здійснення платежів, проведених відповідачем за період, за який нарахована основна сума боргу, безпідставно включено до періоду прострочення дні фактично проведених відповідачем оплат, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат є неправомірними, оскільки позивачем не доведено наявність основної суми боргу, яка виникла у позивача за період з грудня 2011 року по листопада 2014 року, в той же час застосування заходів цивільно-правової відповідальності, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, за своєю природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання, тому за нормами чинного законодавства, яке регулює відносини, що виникли між сторонами спору, саме на позивача покладається обов'язок довести час прострочення та надати належний розрахунок заявлених позовних вимог, виходячи з фактичної суми невиконаного основного зобов'язання, в даному випадку це щомісячний платіж по оплаті за фактично спожиту електроенергію, а не загальна сума боргу, яка виникла за певний період. За змістом положень ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed