Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог, вказала, що 01 липня 1998 року була прийнята на посаду провідного інструктора внутрішньо спілкової роботи Донецького обкому профспілки робітників освіти та науки України, де працювала до 09 листопада 2015 року, коли була звільнена за власним бажанням. За період з лютого по червень 2015 року їй не було виплачено заробітну плату в сумі 50425,74 грн., яку просила стягнути. Крім того, вихідну допомогу на підставі ст.36 КЗпП України в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 12347,46 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні станом на 1 лютого 2016 року в сумі 102784,22 грн. та моральну шкоду в сумі 50000 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 вересня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до Донецької обласної організації Профспілки працівників освіти і науки України про стягнення заборгованості по зарплаті, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просила визнати рішення суду першої інстанції незаконним та скасувати його, оскільки рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права: суд не дослідив структуру та статут профспілок та не звернув уваги на те, що відповідачем не надано доказів про припинення або призупинення діяльності профспілки, фактично діяльність відповідача продовжувалась; суд не витребував відомостей стосовно штатного розкладу за період визначений в позові, не дослідив наявність порушення відповідачем ст. 113 КЗпП України, щодо збереження середнього заробітку за час простою, коли виникла, ситуація, небезпечна для життя чи здоровя працівника або людей, що його оточують, суд зробив безпідставний висновок про визнання довідки про заборгованість по заробітній платі, яку надав позивач недопустимим доказом. В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення скарги. Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що 20 лютого 2015 року у м. Донецьку була створена професійна спілка працівників освіти та науки так званої «Донецької народної республіки». До її складу увійшли організаційні ланки профспілки працівників освіти та науки України, що знаходяться на території не підконтрольній українській владі, затверджено Статут організації та склад республіканського комітету, головою профспілки обрано [PERSON], 14 квітня 2015 року міністерство юстиції так званої «ДНР» легалізувало профспілку працівників освіти і науки ДНР, Постановою пленуму ЦК Профспілки працівників освіти і науки України від 24 квітня 2015 року №Пл-ХІ-1 [PERSON] виведено із складу Центрального комітету та президії ЦК Профспілки працівників освіти і науки України, Постановою президії ЦК Профспілки працівників освіти і науки України від 04 червня 2015 року №П-34-4 з 04 червня 2015 року припинені повноваження голів та членів всіх виборних профспілкових органів Донецької обласної організації Профспілки працівників освіти і науки України, що знаходяться на територіях не підконтрольних українській владі, 14 квітня 2015 року відбулася зміна юридичної адреси Профспілки з м.Донецька вул..Горького, 146 на м.Краматорськ вул..Шкадінова,72, 11 червня 2015 року виконуючим обовязки керівника Профспілки призначено [PERSON] Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з лютого 2015 року трудова діяльність [PERSON] в межах Донецької обласної організації профспілки працівників освіти і науки України не здійснювалася, оскільки профспілка припинила свою діяльність, у звязку з тим, що знаходилась на території не підконтрольній українській владі, за період з лютого по червень 2015 року [PERSON] обґрунтовано не нараховувалась заробітна плата, оскільки у даний період позивач не працювала. Такі висновки суду в частині відсутності діяльності відповідача за спірний період та не нарахування заробітної плати позивачу відповідають вимогам закону та обставинам справи. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] просила стягнути заборгованість по заробітній платі за період з лютого по червень 2015 року, вихідну допомогу при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду (арк..спр.1-3, 94-95). На підставі ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на те, що з лютого 2015 року по червень 2015 року організація не працювала (арк..спр.24-31). Дані обставини підтверджуються протоколом наради голів міських, районних, районних у містах, вузівських організацій Профспілки працівників освіти і науки України №1 від 8 квітня 2015 року (арк..спр.226), з якого вбачається, що нарада ухвалила призупинити діяльність та повноваження голови, президії та пленуму Донецької обласної організації Профспілки працівників освіти і науки України з лютого 2015 року до проведення організаційних заходів щодо відновлення діяльності організації. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутня заборгованість із заробітної плати, оскільки позивач у спірний період не працювала. Крім того, з індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON], яка працювала в Донецькій обласній організації профспілки працівників освіти і науки України за 2015 рік (арк..спр.79) вбачається, що відносно неї в Пенсійному фонді України містяться наступні відомості: сума заробітку для нарахування пенсії, кількість днів стажу в місяці, позначка про сплату страхових внесків. За спірний період лютий червень 2015 року сума заробітку для нарахування пенсії відсутня, страхові внески за даний період підприємством не сплачувались. На підставі ч.8 ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Виходячи з положень ст.168.1.1 Податкового кодексу податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Отже, на відповідача покладено обовязок по утриманню податків та інших обовязкових платежів із доходів позивача, отриманих за місцем роботи. Виходячи з викладеного нарахування та виплата заробітної плати позивачу за спірний період не проводилось. Посилання в апеляційній скарзі на незаконне неприйняття до уваги судом довідки про заборгованість із заробітної плати, наданої позивачем, не ґрунтується на законі. Дійсно, в матеріалах справи міститься довідка від 1 липня 2015 року про заборгованість по заробітній платі та податкам за період з 1 листопада 2014 року по 31 червня 2015 року за підписом голови ДООППНУ [PERSON] (арк..спр.83) та аналогічна довідка від 1 червня 2015 року (арк..спр.209). Але з постанови про визнання потерпілим від 22 квітня 2016 року (арк..спр.119), постанови Пленуму №ХІІІ-І Донецької обласної організації Профспілки працівників освіти і науки України від 11 червня 2015 року (арк..спр.64-66), постанови Президії Центрального комітету Профспілки працівників освіти і науки України №П-34-4 від 4 червня 2015 року (арк..спр.113-116) виходить, що 20 лютого 2015 року створена професійна спілка працівників освіти та науки так званої ДНР, затверджено Статут організації, обрано її головою [PERSON] Застосовуючи по аналогії зміст ч.2, 3 ст.9 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, дані довідки є недійсними і не створюють правових наслідків. Крім того, постановою пленуму Центрального комітету Профспілки працівників освіти і науки України №Пл-ІХ-1 від 24 квітня 2015 року [PERSON] виведено зі складу ЦК Профспілки, як таку, що втратила зв'язок з Профспілкою (арк..спр.212). А постановою Президії Центрального комітету Профспілки працівників освіти і науки України №П-34-4 від 4 червня 2015 року (арк..спр.113-116) припинена дія постанови президії ЦК Профспілки від 11 грудня 2014 року №П-31-1 в частині продовження повноважень голів (заступників голів) та членів всіх виборних профспілкових органі Луганської обласної організації Профспілки працівників освіти і науки України та Донецької обласної організації Профспілки працівників освіти і науки України, що знаходяться на територіях, не підконтрольних українській владі та вважаються їх повноваження припиненими з моменту прийняття цієї постанови. До постанови додано список членів Донецької обласної організації Профспілки працівників освіти і науки України, повноваження яких припинились під №1 вказана [PERSON] З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (арк..спр.140-146) виходить, що керівник юридичної особи [PERSON] з 11 червня 2015 року, він же має право підпису. Виходячи з викладеного [PERSON] не мала права підписувати будь-які документи від імені Донецької обласної організації Профспілки працівників освіти і науки України. Також є безпідставними посилання позивача на виконання нею своїх професійних обовязків у спірний період. Дійсно, в матеріали справи [PERSON] надано постанову Пленуму обласного комітету Донецької обласної організації Профспілки працівників освіти та науки України від 12 березня 2015 року (арк..спр.207). Але як виходить з постанови Пленуму Центрального комітету Профспілки працівників освіти і науки України №Пл-ІХ-3 від 24 квітня 2015 року (арк..спр.213-214) визнано проведення вищевказаного Пленуму та його рішення такими, що не відповідають Статуту галузевої профспілки. В той же час неможливо погодитися з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди за таких підстав. Розпорядженням голови обласного комітету Донецької обласної організації Профспілки працівників освіти та науки України №01/13-1 від 23 червня 2015 року [PERSON] було звільнено з 23 червня 2015 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України (арк..спр.38). На підставі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. На підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем не надано доказів щодо виплати такої вихідної допомоги позивачу. Відповідно до п. 2 р. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. За змістом останнього абзацу пункту 4 цього Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. В матеріалах справи відсутні відомості щодо праці позивача як протягом останніх двох календарних місяців, так і відносно попередніх двох місяців роботи, відсутній наказ щодо прийому позивача на роботу, але надано розрахунковий лист про нарахування заробітної плати за січень 2015 року (арк..спр.178), з якого вбачається розмір посадового окладу [PERSON] 4874 грн. та розмір нарахованої заробітної плати 17221,46 грн., який збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України (арк..спр.79). Отже, розмір вихідної допомоги, який підлягає стягненню з вдповідача на користь позивача складе 4874 грн. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано жодного доказу щодо відсутності його вини в не проведенні повного розрахунку з позивачем при її звільненні. Отже, наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з подальшими змінами та доповненнями), передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Враховуючи обставини, викладені при розрахунку вихідної допомоги, розрахунок середньої заробітної плати належит проводити виходячи з посадового окладу позивача 4874 грн., тобто середньоденна заробітна плата позивача складе 4874 / 21,5 = 226,70 грн., де 21,5 - середньомісячна кількість робочих днів. Час затримки розрахунку з дня звільнення 23 червня 2015 року по 1 лютого 2016 року (в межах позовних вимог арк..спр.1-3, 94-95), враховуючи робочі дні, складе 155 днів. Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати 35138,50 грн. (226,70 х 155). Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. По даній справі між сторонами був спір щодо розміру належних звільненому працівникові сум, який вирішений частково на користь позивача, тобто наявні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Саме до цього зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року по справі №6-195цс14. Отже, з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4874 грн. Згідно зі ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки в судовому засіданні було встановлено порушення прав позивача є підстави для відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру цього відшкодування апеляційний суд враховує ступінь і характер моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Колегія суддів вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах стягнення на користь позивача 200 грн. моральної шкоди. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясувано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального права. З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду 3 лютого 2016 року позивач судовий збір з позовної заяви не сплачував, від його сплати звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI. Отже, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в такому розміру. На підставі ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.4 Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати; за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIІІ мінімальна заробітна плата з 01 січня 2016 року встановлена в розмірі 1378,00 грн.. Загальна сума позовних вимог майнового характеру заявлена позивачем складає 165557,42 грн. (арк..спр.94-95). Апеляційним судом дані позовні вимоги задоволені частково, тобто пропорційно задоволеної частини позовних вимог розмір судового збору складе 97,48 грн. Крім того, за позовні вимоги немайнового характеру розмір судового збору складає 551,20 грн. (1378 * 0,4), тобто загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави складе 648,68 грн.

Outcome: partial