Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом до ЛКП „Львівелектротранс, в якому просить стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на його користь недоплачену частину заробітної плати в розмірі 2325,52 грн. (дві тисячі триста двадцять пять грн. 52 коп.) згідно поданого розрахунку та стягнути з відповідача у його користь 2634,62 грн. та 2000 грн. компенсації моральної шкоди. В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що він працював у Львівському комунальному підприємстві «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса у період з 2010- 2012 р.р. Відповідно до вимог Генеральної угоди про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010 - 2012 роки (додаток № 3) та Галузевої Угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі "Федерація роботодавців ЖКГ України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010 - 2012 (додаток № 6) водіям трамваїв та тролейбусів повинна була нараховуватись доплата за інтенсивність праці в розмірі до 12%. Саме така доплата проводилась адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» до січня 2011р. включно. З лютого 2011р. в порушення вище згаданих угод адміністрація ЛКП «Львівелектротранс» припинила проводити нарахування та виплату доплати за інтенсивність праці, чим порушила вимоги статі 97 КЗпП, якою передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодам. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Крім того вказує, що діями відповідача, які виразилися у порушенні його трудових прав, йому завдано і моральної шкоди, яку оцінює у вказаному розмірі. В судове засідання позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, якою позов підтримав, з підстав викладених у такому, просить задовольнити. У разі неявки представника відповідача не заперечив проти постановлення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У відповідності до ст.ст. 224-226 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі матеріалів та доказів, постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~та\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст.11 ч.1 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1\~ст. 21 Закону України "Про оплату праці"\~працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату праці вдповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.ст. 2-4 ст. КЗпП України, Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погождити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених ч.2 цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Судом встановлено, що позивач працював у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса у період з 2010-2012 р.р., з оплатою праці згідно штатного розпису. На підприємстві для таких працівників встановлена оплата праці по схемах тарифних окладів та тарифних ставках, які розраховуються з врахуванням визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до вимог додатку № 3 Генеральної угоди про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010 - 2012 роки та додатку № 6 Галузевої Угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі "Федерація роботодавців ЖКГ України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010 2012 водіям трамваїв та тролейбусів повинна була нараховуватись доплата за інтенсивність праці в розмірі до 12%. Саме така доплата проводилась до січня 2011р. включно. Відповідно до вимог ч.2\~ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. В порушення цих вимог позивачу у вказаний в позові період не проводилась доплата за інтенсивність праці в розмірі до 12%, що передбачено умовами галузевої угоди. Тим саме з вини відповідача - ЛКП „Львівелектротранс, таке порушення потягло недоплату позивачу заробітної плати за певний період. Зі змісту галузевої угоди на 2010-2012 роки, вбачається, що сторони визнали угоду як чинний правовий акт, на підставі якого здійснюється регулювання трудових відносин та соціально-економічних питань в житлово-комунальному господарстві, а прийняті сторонами зобовязання та норми поширюються на всіх найманих працівників та роботодавців, що перебувають у сфері дії суб'єктів угоди і є обовязковими для виконання. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена частина заробітної плата у сумі 2634,62 коп., згідно уточнених позивачем розрахунків про нараховану заробітну плату, долучених до матеріалів справи. З наведеного вбачається, що відповідачем не взято до уваги те, що відповідно до ст. ст.\~21,\~22 ЗУ "Про оплату праці"\~та\~п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року, роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилався лише на те, що неправомірними діями відповідача відносно порушень трудового законодавства йому була завдана моральна шкода яку він оцінює у розмірі 2000грн., однак всупереч нормам ст.60 ЦПК України\~такі вимоги позивачем не доведено. Статтею 237-1\~КЗпП України\~передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до\~ст.23 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.\~Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоровя, із знищенням чи пошкодженням її майна, у душевних стражданнях, які особа перенесла у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сімї.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Оцінюючи відносини, що склалися між сторонами, суд допускає можливість заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідача, проте оцінює її у розмірі\~меншому ніж заявлено у позові.

Outcome: partial