Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до комунального закладу "Чернігівська обласна станція переливання крові" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.1-7), в подальшому збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку (т.1 а.с.171), та остаточно просить визнати його звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити його на посаді лікаря - трансфузіолога експедиції з 03.02.2014 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.02.2014 року по 26.03.2014 року в сумі 4 213,2 грн та 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.04.2013 року по 02.02.2014 року працював на посаді лікаря-трансфузіолога у комунальному закладі "Чернігівська обласна станція переливання крові". Наказом №16 від 03.02.2014 року був звільнений на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Вважає, що його звільнення відбулось незаконно, а саме: його повторно звільнено з роботи з 03.02.2014 року, в той час коли наказом від 17.01.2014 року днем звільнення вважався останній день відпустки 01.02.2014 року; в доповідних записках та актах не зазначається про відсутність на робочому місці без поважних причин; всупереч вимогам ст.. 252 КЗпП України звільнення відбулось без згоди виборного профспілкового органу. Вказує, в період з 02.01.2014 року по 04.01.2014 року виходив на роботу, однак робоче місце не було надано, а тому по можливості виконував свої обов'язки. Доказом того, що він був на роботі є записи в документах щодо наявності компонентів та препаратів крові в експедиції ОСПК за період з 31.12.2013 року по 05.01.2014 року. Незаконне звільнення, як вважає позивач, завдало йому моральних страждань та душевних переживань, а також необхідністю докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у сумі 5 000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, при цьому посилався на обставини, викладені в позові. Представник позивача в ході судового розгляду збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку до 8 023,86 грн., в іншій частині повністю підтримав позовні вимоги, просив задовольнити, з підстав зазначених в позові. Представники відповідача в судовому засіданні проти заявленого позову заперечували, просили в позові відмовити в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях та поясненнях, які залучено до матеріалів справи (т.1 а.с.55-60, 213-214). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] - медреєстратор експедиції, суду пояснила, що в її обов'язки входить ведення табелю робочого часу. При перевірці явки працівників на роботу 02.01, 03.01 та 04.01.2014 року було встановлено відсутність на роботі лікаря - трансфузіолога експедиції [PERSON], у зв'язку з чим на ім'я головного лікаря були складені відповідні доповідні. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] - медична сестра експедиції, суду пояснила, що 04.01.2014 року позивач знаходився на робочому місці з 08-20 до 08-30 год. В подальшому протягом доби його не бачила. Свідок [PERSON] - водій, в судовому засіданні пояснив, що 02.01 та 03.01.2014 року бачив [PERSON] біля його приватного гаража, який знаходиться біля території закладу. Допитані в судовому засіданні в якості свідка [PERSON]- голова профкому закладу, суду пояснила, що за поданням головного лікаря Герасименка П.В. 15.01.2014 року було проведено повторне засідання профспілкового комітету, на якому прийнято рішення про надання адміністрації закладу згоди на звільнення з посади лікаря - трансфузіолога [PERSON]. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, [PERSON] з 01.04.2013 року працював на посаді лікаря - трансфузіолога (підрозділ - експедиція) в комунальному закладі "Чернігівська обласна станція переливання крові" Чернігівської обласної ради (т.1 а.с. 216). Наказом № 16-о від 03 лютого 2014 року (а.с.33) [PERSON] звільнено з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України з 03.02.2014 року, за прогул без поважних причин учинений 02.01,03.01.,04.01.2014 року (т.1 а.с.33). Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.94 р., №18 від 26.10.95 р., №15 від 25.05.98 р.), при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад,самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів,чергової відпустки). Отже, звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, яке проходить суто з ініціативи власника (уповноваженого ним органу), можливе за одночасної наявності двох умов, а саме: працівник не з'являється на роботі більше трьох годин протягом робочого дня і це відбулося без поважних причин. Тому, для визнання відсутності на робочому місці прогулом, крім установлення факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, необхідно з'ясовувати поважність причини його відсутності на роботі. Судом встановлено, що позивач був звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України за те, що без поважних причин 02.01, 03.01 та 04.01.2014 року був відсутнім на робочому місці, виправдувальних документів не надав, що і визнано прогулом. Наказами №1-осн від 02.01.2014 року, №2-осн від 03.01.2014 року та № 5-осн від 04.01.2014 року було створено комісію для з'ясування причин відсутності на робочому місці (т.1 а.с.62, 66, 70). Так, по факту відсутності [PERSON] на роботі 02.01, 03.01 та 04.01.2014 року були складені відповідні акти (т.1 а.с.81-82, 83-84). Письмові пояснення з цього приводу позивач відмовлявся надавати. Письмові пояснення останнім були надані лише 05.01.2014 (т.1 а.с.17), згідно яких вбачається, що він 02.01,03.01 та 04.01.2014 року працював у гаражі. Одночасно зазначав, що працював у гаражі тому, що не має належного місця роботи. Відповідно до наданих у судовому засіданні пояснень позивача, останній вказував, що 02.01, 03.01 та 04.01.2014 року виходив на роботу, працював на протязі години, а в подальшому у зв'язку з відсутністю робочого місця, виконував свої обов'язки вдома. При цьому, суд не погоджується з доводами позивача про поважність причин його відсутності на робочому місці у вищезазначені дні у зв'язку з тим, що він не мав належного місця роботи, тому що комісією ОСПК 13.01.2014 року було обстежено робоче місце лікаря - трансфузіолога та встановлено, що робоча кімната має площу 12,1 м кв., а не менше 10 кв.м, як зазначає позивач (т.1 а.с.15-16). Крім того, наказом № 49-осн від 29.11.2013 року (т.1 а.с.140), у зв'язку зі створенням відділення карантинізації плази крові відділу організації і трансфузіологічної допомоги, кабінети № 219 та № 305 передано новоствореному відділенню; лікаря-трансфузіолога експедиції [PERSON] зобов'язано звільнити кабінет № 305; подальше розташування місця роботи лікаря-трансфузіолога експедиції [PERSON] - приміщення експедиції. Вказаний наказ щодо робочого місця позивача - приміщення експедиції на даний час є чинним. Позивачем, всупереч ст.60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження факту не забезпечення відповідачем належних умов праці, необхідних для виконання роботи. Матеріалами справи не підтверджено, а відповідно позивачем не надано суду доказів поважності причини його відсутності на роботі 02.01, 03.01 та 04.01.2014 року. За таких обставин, а саме у зв'язку з вчиненням позивачем прогулу 02.01, 03.01 та 04.01.2014 року у головного лікаря КЗ "Чернігівська обласна станція переливання крові" були наявні підстави для його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Посилання позивача та його представника щодо порушення відповідачем вимог ст. 252 КЗпП України при звільненні, що є підставою для визнання наказу про звільнення незаконним, є необґрунтованими з наступних підстав. [PERSON] є членом профспілкового комітету комунального закладу "Чернігівська обласна станція переливання крові" Чернігівської обласної ради. Також, [PERSON] є членом Чернігівської обласної організації профспілки працівників охорони здоров'я . Як передбачено п. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно п. 5, 7 ст. 43 КЗпП України, виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору; рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно зі ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок). Згідно з ч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Разом з тим, згідно з ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Судом встановлено, що 08.01.2014 року до голови профкому КЗ «ЧОСПК» Чернігівської обласної ради та до голови Чернігівської обласної організації профспілки працівників охорони здоров'я України звернувся головний лікар Герасименко П.В. з поданням про отримання згоди на звільнення працівника [PERSON] за відсутності його на робочому місці з 02.01.2014 року (т.1 а.с.85.86). Згідно протоколу №3 від 15 січня 2014 року засідання профспілкового комітету КЗ «ЧОСПК» Чернігівської обласної ради надано адміністрації згоду на звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (т.1 а.с.105). Одночасно, постановою президії обласного комітету Чернігівської обласної організації профспілки працівників охорони здоров'я України від 16 січня 2014 року відмовлено у наданні згоди на звільнення працівника [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.29). Всупереч зазначеному, вищевказану постанову обласного комітету Чернігівської обласної організації профспілки працівників охорони здоров'я України від 16 січня 2014 року КЗ «ЧОСПК» Чернігівської обласної ради отримано лише 05.03.2014 року після звернення керівника закладу (т.1 а.с.144). Суд вважає, що постанова президії обласного комітету Чернігівської обласної організації профспілки працівників охорони здоров'я України про відмову в наданні згоди на звільнення з роботи лікаря - трансфузіолога [PERSON] не обґрунтована, а підстави відмови взагалі не зазначені. Крім того, відповідно до змісту ст. 235 КЗпП суд поновлює працівника на роботі лише при його звільненні без законної підстави, порушення порядку звільнення саме по собі не визнається підставою для звільнення, а одержання згоди профспілкового органу (до звільнення чи після) є елементом порядку звільнення. Згідно статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Статті 147-1 та 148 КЗпП України встановлюють, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. За таких обставин, наказ про звільнення позивача від 03.02.2014 року за порушення трудової дисципліни, що мали місце 02.01, 03.01 та 04.01.2014 року винесено з дотриманням строків, передбачених ст.148 КЗпП України. Отже, позивач без поважних причин 02.01, 03.01 та 04.01.2014 був відсутній на роботі, доказів поважності відсутності на роботі суду не надав, у зв'язку з чим наказом від 03.02. 2014 року був звільнений за прогули без поважної причини за п. 4 ст. 40 КЗпП України, рішення президії обласного комітету Чернігівської обласної організації профспілки працівників охорони здоров'я України від 16 січня 2014 року про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору не обґрунтовано, а підстави відмови взагалі не зазначені, а тому суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи мало підстави та відповідало вимогам трудового законодавства. Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними.

Outcome: dismissed