Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

До Літинського районного суду Вінницької області звернулася [PERSON] , яка діє в інтересах недієздатної [PERSON] з позовом до ФГ "Фавор ВГВ" про визнання договору користування земельною ділянкою недійсним, в якому зазначає, що 08.10.2004 року на підставі Розпорядження Літинської районної державної адміністрації від 21.02.2003 року за №62 на ім`я [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0522483600:02:000:0245 площею 3,3913 га, серія ВН №211181 від 08.10.2004 року. Вказує, що з 1974 року [PERSON] знаходиться на обліку у лікаря психіатра Літинської ЦРЛ та являється інвалідом 2 групи по психічному захворюванню безтерміново, діагноз - олігофренія на грані імбецильності. У зв`язку, із вищезазначеним захворюванням [PERSON] , рішенням виконавчого комітету Кулизької сільської ради Літинського району Вінницької області №8 від 13.02.2007 року було призначено гр. [PERSON] , 1936 року народження. 26.09.2017 року рішенням Літинського районного суду Вінницької області [PERSON] визнано недієздатною та її опікуном призначено [PERSON] . Позов мотивує тим, що 27.02.2017 року в с. Літинські Хутори Літинського району, всупереч вимог чинного законодавства України, між [PERSON] , яка хворіє на хронічне душевне захворювання, пов`язане із важкою розумовою відсталістю (олігофренія на грані імбецильності) і на той час мала опікуна [PERSON] та ФГ "Фавор "ВГВ" було укладено договір користування земельною ділянкою (емітевзис) №2, відповідно до умов якого об`єктом емфітевзису є земельна ділянка, кадастровий номер 0522483600:02:000:0245 площею 3,3913 га, що розташована на території Кулизької сільської ради Літинського району Вінницької області. Договір було укладено строком на 49 років. Вказує, що після того, як її призначено опікуном, 27.10.2017 року вона звернулася із відповідним листом до керівництва ФГ "Фавор "ВГВ" про недійсність правочину - договору користування земельною ділянкою, однак зі сторони відповідача відповіді щодо вирішення даного питання вона не отримала. За таких підстав, змушена звернутися до суду з вказаним позовом і просить визнати Договір користування земельною ділянкою (емфітевзис) №2, укладений 27 лютого 2017 року між [PERSON] , [INFO] та ФГ "Фавор ВГВ" (код ЄДРПОУ 33618995), загальною площею 3,3913 га кадастровий номер 0522483600:02:000:0245 - недійсним, оскільки [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Суду пояснила, що в лютому 2017 році в зв`язку з важким матеріальним становищем, звернулися до керівництва ФГ "Фавор ВГВ", щоб здати в оренду земельну ділянку. У визнавчений час вона прибула разом з сестрою для підписання документів. Про те, як мав укладатися договір, на яких умовах та яких умов повинно було бути дотримано, вона не знає. Вказала, що цим займався відповідач. Просить позов задвольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Андрікевич Ю.В. позовні вимоги підтримав повністю і просить їх задовольнити, оскільки договірукладений між [PERSON] та ФГ "Фавор ВГВ" є недійсним, оскільки [PERSON] є інвалідом 2 групи з дитинства і не розуміє значення своїх дій. Зокрема, вона не адаптується в соціумі, не вчена. Тому при укладанні такого договору, відповідач повинен був пересвідчитись у її правоздатності та дієздатності і чи має вона право укладати відповідні договори. Представник відповідача ФГ "Фавор ВГВ" адвокат Данилюк П.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що 27 лютого 2017 року в бухгалтерію підприємства ФГ "Фавор ВГВ" звернулась [PERSON] разом із [PERSON] з метою укладення договору користування земельною ділянкою, яка знаходиться у приватній власності [PERSON] . На підставі поданих ними документів, було укладено вказаний договір і відповідно до умов якого [PERSON] отримала грошові кошти. Зазначає, що підпримством було дотримано всі норми чинного законодавства, щодо укладення такого договору та виконано всі його умови. Крім того, вказав, що позивачу було відомо про такий договір з моменту його укалдення, тому вона пропустила строк звернення до суду з вказаним позовом і причин пропуску цього строку не наводить. За таких підстав, в задоволенні позову просить відмовити повністю. Із показань свідка [PERSON] допитаної в судовому засіданні встановлено, що 27 лютого 2017 року вона була в приміщення контори ФГ "Фавор ВГВ". Вказала, що бачила як до кабінету бухгалтерії заходила [PERSON] зі своєю сестрою [PERSON] . Під час того, як сиділи в коридорі, вони між собою спілкувались і вона знала, що вони будуть укладати договір оренди земельної ділянки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч.1ст. 83 ЦПК України). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, із копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №211181 від 08.10.2004 року (а.с.7-8) [PERSON] є власником земельна ділянка, кадастровий номер 0522483600:02:000:0245 площею 3,3913 га, що розташована на території Кулизької сільської ради Літинського району Вінницької обалсті. Відповідно до Договору про користування земельною ділянкою (емфітевзис) №2 від 27 лютого 2017 року (а.с.9-12) встановлено, що він укладений між [PERSON] та Фермерським господарством "Фавор ВГВ" щодо надання в користування строком на 49 років земельної ділянки площею 3,3913 га, що розташована на території Кулизької сільської ради Літинського району Вінницької області належної її на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №211181 від 08.10.2004 року. Відповідно до довідки серії Д-70 №733699 від 10.05.1976 року (а.с.3) [PERSON] являється інвалідом дитинства 2 групи, діагноз олігофренія на грані імбецильності. Відповідно до рішенням виконавчого комітету Кулизької сільської ради Літинського району Вінницької області №8 від 13.02.2007 року (а.с.14) призначено гр. [PERSON] , 1936 року народження опікуном над своєю дочкою [PERSON] , 1955 року народження, яка дійсно являється інвалідом 2 групи і потребує постійного догляду. Відповідно до рішення Літинського районного суду Вінницької області від 26.09.2017 року (а.с.15-17) визнано [PERSON] , [INFO] уродженку с. Українка Літинського району Віннциької області недієздатною та призначено [PERSON] , [INFO] уродженку с. Українка Літинського району Вінницької області опікуном [PERSON] , [INFO] . Відповідно до листа від 27.10.2017 року (а.с.18-19) [PERSON] звернулася до голови ФГ "Фавор ВГВ" про вирішення питання щодо повернення отриманої за договором користування земельною ділянкою (Емфітевзис) №2 від 27 лютого 2017 року земельна ділянка, кадастровий номер 0522483600:02:000:0245 площею 3,3913 га, що розташована на території Кулизької сільської ради Літинського району Вінницької області. Відповідно до копій видаткових касових ордерів від 28 лютого 2017 року (а.с.51) та від 22 травня 2017 року (а.с.52) [PERSON] видано грошові кошти на загальну суму 72 280 грн., які нею отримані під підпис. Відповідно до свідоцтва про смерть (а.с.68) [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №1-пл від 20.04.2021 р. (а.с.121-125) встановлено, що [PERSON] на час складання нею емфітевзису від 27.02.2021 р. страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді розумової відсталості тяжкого ступеня, зі значними відхиленнями у поведінці, які потребують особливої уваги та лікування. Про це свідчать дані анамнезу про перинтальне ураження головного мозку підекспертної (період вагітності, пологів та ранній післяпологовий період), нез`ясованого генезу, що призвело до органічного ураження її головного мозку і, як наслідок, до значного ушкодження пізнавальної функції її психічної діяльності, що проявлялось різким відставанням від однолітків, унеможливило здобуття нею загальноосвітніх знань, професійних навичок та навичок по самообслуговуванню, призвело до її грубої соцільно-трудової дезадаптації та встановлення 2 групи інвалідності по психічному захворюванню. Даний висновок підтверджується і теперішнім психолого-психіатричним обстеженням, яке виявило малопродуктивність контакту з підекспертною, нерозвиненість її мови, грубо конкретне, ригідне, уповільнене за темпом мислення; неадекватність, нестійкість, малодиференційованість, бідність емоцій; різко недорозвинені пам`ять та інтелект, відсутність критики. Тому [PERSON] на час складання емфітевзису від 27.02.2017 р. не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано нормами Земельного Кодексу України та ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 102-1 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Частиною п`ятою зазначеної статті передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Право емфітевзису ч. 1 ст. 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Відповідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України). Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. За змістом цих норм, з врахуванням положення статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У правовій позиції ВСУ у справі №6-2833цс16 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З правової позиції ВСУ у справі № 6-131цс14 вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При вирішенні справи, суд бере до уваги висновок судово-психіатричного експерта №1-пл від 20.04.2021 р. згідно якого [PERSON] на час складання нею емфітевзису від 27.02.2021 р. страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді розумової відсталості тяжкого ступеня, зі значними відхиленнями у поведінці, які потребують особливої уваги та лікування, оскільки він отриманий передбаченим законом способом, не суперечить іншим матеріалам справи, виконаний у відповідності до вимог діючого законодавства, повноважними на це особами. Сторонами не надано суду достатніх та допустимих доказів, які б давали суду підстави сумніватися в належності та достовірності вказаного вище висновку експерта. Таким чином, підписуючи договір користування земельною ділянкою (емфітевзис) №2, укладений 27 лютого 2017 року [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Наявність оспорюваного правочину порушує законні права позивача на володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою в інтересах [PERSON] , як приватною власністю, а тому її порушені права підлягають судовому захисту. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні за наступних підстав. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що на момент укладання даного договору 27.02.2017 року опікуном недієздатної [PERSON] була її мати [PERSON] . Позивачку [PERSON] призначено опікуном недієздатної [PERSON] на підставі рішення Літиснького районного суду Вінницької області від 26.09.2017 року і зразу же після набрання даним рішення законної сили, а саме 27.10.2017 вона звернулася до відповідача з повідомленням про недійсність правочину і з вимогою вирішити питання про переукладання договору емфітевзису. Тобто на момент звернення до суду з позовом 29.07.2020 р., позивач не пропустила строки звернення до суду з позовом про захист порушеного права, а тому відсутні підстави для застосування ст.267 ЦК України Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового розгляду, суд вважає необхідним позов задовольнити повністю та визнати Договір користування земельною ділянкою (емфітевзис) №2, укладений 27 лютого 2017 року між [PERSON] , [INFO] та Фермерським господарством "Фавор ВГВ" (код ЄДРПОУ 33618995), загальною площею 3,3913 га кадастровий номер 0522483600:02:000:0245 - недійсним, оскільки він укладений з порушенням вимогам закону, зокрема з особою, яка перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Враховуючи ту обставину, що позов задоволено повністю, тому на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання щодо розподялу судових витрат, зокрема стягнення з відповідача судових витрат за проведення еспертизи та за надання правничої допомоги.

Outcome: approved