Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Представник позивача за дорученням заступник директора Департаменту [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить вилучити в повному комплекті автомобіль марки ЗАЗ "Сенс" у модифікації TF698К-20, 2012 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] з чужого незаконного володіння відповідачки та передати зазначений автомобіль на користь Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації. Свої вимоги мотивує тим, що 22 грудня 2004 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1997 року №999 «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (зі змінами) [PERSON], який на підставі висновку обласної МСЕК від 22 грудня 2004 року №369 є інвалідом війни І групи та проживав в [INFO], був взятий на облік для безкоштовного забезпечення автомобілем у модифікації зі звичайним керуванням та правом передачі керування члену сімї. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року №999 «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (в редакції від 05 травня 2016 року) та на підставі особистої заяви [PERSON] від 05 лютого 2013 року, останній був безкоштовно забезпечений автомобілем марки ЗАЗ "Сенс" у модифікації TF698К-20, 2012 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] з правом передачі керування [PERSON]. У звязку з неможливістю [PERSON] належним чином обслуговувати [PERSON] зазначеним транспортним засобом, рішенням колегії Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації від 30 серпня 2013 року надано дозвіл на право керування спецавтотранспортом [PERSON], мешканцю будинку №78 по вулиці Вороніна міста Полтава. 17 лютого 2016 року до Департаменту соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації надійшло повідомлення управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у місті Полтаві ради про смерть [PERSON] 09 березня 2015 року. Відповідно до пункту 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року №999 (в редакції від 05 травня 2016 року), автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається іншому члену сімї померлого інваліда, який був зареєстрований за однією адресою з інвалідом на час його смерті у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах казначейства вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми , сплаченої за нього інвалідом. За повідомленням комунального підприємства ЖЕО №2, громадянин [PERSON] знятий з реєстрації 09 липня 2014 року у звязку з переїздом в Одеську область. Його дружина [PERSON] 22 листопада 2015 року звернулась до управління Пенсійного фонду України в Октябрському районі щодо переведення пенсійної справи за новою адресою проживання : будинок №29, вулиця Зарічна, село Слободка, Тарутинський район, Одеська область. Департаментом направлено листи членам сімї померлого [PERSON] за місцем його колишньої реєстрації [PERSON], якому було передано право керування автомобілем та [PERSON] з повідомленням про необхідність вирішення питання перереєстрації вказаного автомобіля. В особистій заяві син померлого [PERSON] [PERSON] повідомив, що йому невідомо, що його батько виїхав за межі області, а також коли і де помер, місцезнаходження автомобіля йому також невідоме. Згідно заяви [PERSON], яка є матірю [PERSON], останній обслуговував [PERSON] автомобілем до жовтня 2013 року, а в листопаді 2013 року [PERSON] виїхав до Російської Федерації, де знаходиться по теперішній час, місцезнаходження автомобіля їй невідоме. Лист, направлений за місцем мешкання [PERSON], а саме : будинок №29, вулиця Зарічна, село Слободка, Тарутинський район, Одеська область, повернутий поштовим відділенням у звязку з тим, що адресат за вказаною адресою не мешкає. Департаментом направлено листа начальнику Територіального сервісного центру №5340 РСЦ МВС в Полтавській області з проханням накласти обмеження на проведення реєстраційних операцій зазначеного автомобіля. З повідомлення Територіального сервісного центру №5340 РСЦ МВС в Полтавській області вбачається, що даний автомобіль зареєстрований за [PERSON] та на нього накладено обмеження у вигляді арешту. До цього часу місцезнаходження автомобіля невідоме. В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] вимоги, викладені в позовній заяві підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Не заперечувала щодо розгляду справи в заочному порядку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, на адресу суду повернулись поштові конверти з відміткою «адресат не проживает» (а.с.36,41,47,57). Згідно ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка надсилається особі за адресою її місця проживання, перебування або реєстрації, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. З довідки з Тарутинського районного сектору ГУДМС України в Одеській області вбачається, що [PERSON], [INFO] значиться зареєстрованою за адресою : будинок №29, вулиця Зарічна, село Слобідка, Тарутинський район, Одеська область (а.с. 32). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. 22 грудня 2004 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1997 року №999 «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (зі змінами) [PERSON], який на підставі висновку обласної МСЕК від 22 грудня 2004 року №369 є інвалідом війни І групи (а.с.26, 29) та проживав в [INFO], що підтверджується довідкою №376 від 31 січня 2013 року (а.с.21), був взятий на облік для безкоштовного забезпечення автомобілем у модифікації зі звичайним керуванням та правом передачі керування члену сімї. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року №999 «Про затвердження порядку забезпечення інвалідів автомобілями» (в редакції від 05 травня 2016 року) та на підставі особистої заяви [PERSON] від 05 лютого 2013 року (а.с.19), останній був безкоштовно забезпечений автомобілем марки ЗАЗ "Сенс" у модифікації TF698К-20, 2012 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] з правом передачі керування [PERSON], що підтверджується довідкою №02-1399 від 05 лютого 2013 року (а.с.20). Зазначена обставина також підтверджується повідомленням про видачу автомобіля №02-1398 від 05 лютого 2013 року (а.с.18). Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САО №668136 від 08 лютого 2013 року вищевказаний автомобіль був зареєстрований у Полтавському ВРЕР на підставі довідки органів соціального забезпечення №02-1399 від 05 лютого 2013 року на ім'я [PERSON], право користування мав [PERSON] без права продажу, дарування та передачі (а.с.18 на звороті). У звязку з неможливістю [PERSON] належним чином обслуговувати [PERSON] зазначеним транспортним засобом, рішенням колегії Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації від 30 серпня 2013 року №2 надано дозвіл на право керування спецавтотранспортом [PERSON], мешканцю будинку №78 по вулиці Вороніна міста Полтава (а.с.14). За повідомленням комунального підприємства ЖЕО №2234/02 від 07 жовтня 2014 року, громадянин [PERSON] знятий з реєстрації 09 липня 2014 року у звязку з переїздом в Одеську область (а.с.13 на звороті). З повідомлення Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради №12-7001 від 13 жовтня 2014 року вбачається, що [PERSON] вибув у 2014 році в Одеську область (а.с. 13 на звороті). З листа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради №12-12435 від 17 лютого 2016 року вбачається, що : [PERSON] вибув у 2014 році в Одеську область; його дружина [PERSON] вибула разом з ним 13 жовтня 2014 року; 09 березня 2015 року [PERSON] помер; дружина [PERSON] 22 листопада 2015 року звернулась до управління Пенсійного фонду України в Октябрському районі щодо переведення її пенсійної справи за новою адресою проживання : будинок №29, вулиця Зарічна, село Слободка, Тарутинський район, Одеська область (а.с.13). Департаментом направлено листи членам сімї померлого [PERSON] за місцем його колишньої реєстрації [PERSON], якому було передано право керування автомобілем (а.с.5, 10) та [PERSON] (а.с.6) з повідомленням про необхідність вирішення питання перереєстрації вказаного автомобіля. В особистій заяві син померлого [PERSON] [PERSON] повідомив, що йому невідомо, що його батько виїхав за межі області, а також коли і де помер, місцезнаходження автомобіля йому також невідоме (а.с.12 на звороті). Згідно заяви [PERSON], яка є матірю [PERSON], останній обслуговував [PERSON] автомобілем до жовтня 2013 року, а в листопаді 2013 року [PERSON] виїхав до Російської Федерації, де знаходиться по теперішній час, місцезнаходження автомобіля їй невідоме (а.с.8 на звороті). З повідомлення Територіального сервісного центру №5340 РСЦ МВС в Полтавській області №1826 від 08 квітня 2016 року вбачається, що автомобіль [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] та на нього накладено обмеження у вигляді арешту (а.с.7). Таким чином на час звернення до суду, автомобіль в добровільному порядку не викуплено та не повернуто. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999 зі змінами (далі -Порядок), що є основним нормативним документом щодо забезпечення інвалідів автомобілями, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті інваліда залишається у користуванні його сім'ї, якщо в ній є інвалід, який:мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше 6 місяців з дня його смерті; був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції. Члену сім'ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом. Судом встановлено, що строк експлуатації автомобіля, яким був забезпечений [PERSON] склав 2 роки 1 місяць 4 дні. Відповідачка [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] вказаний автомобіль позивачу не повернула та не сплатила протягом визначеного строку розрахункову суму для його викупу. Автомобіль, отриманий інвалідом, законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда, вилучається відповідними органами державної виконавчої служби за рішенням суду за поданням Головного управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами. Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Згідно ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до п. 1 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 № 999 зі змінами, забезпечення автомобілями інвалідів за місцем проживання і реєстрації здійснюється Міністерством соціальної політики Автономної Республіки Крим, відповідними структурними підрозділами обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - головні управління соціального захисту) або управліннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління виконавчої дирекції). Згідно ст. 26 Закону України «Про реабілітацію інвалідів» держава забезпечує розробку, виробництво, закупівлю технічних та інших засобів реабілітації, спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування інвалідів, дітей-інвалідів, поширює інформацію про таку продукцію. Одним з технічних засобів реабілітації інвалідів є засоби для пересування. Таким чином, згідно зазначеного вище, право власності на автомобіль марки ЗАЗ "Сенс" у модифікації TF698К-20, 2012 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] належить Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації. Тож, відповідачка [PERSON] немає права володіння, користування,чи розпорядження автомобілем марки ЗАЗ "Сенс" у модифікації TF698К-20, 2012 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER], тому суд вважає, що вона незаконно утримує у себе чуже майно, яке належить державі, в особі Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації, чим порушує інтереси держави, у звязку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п.19 ч.1 ст. 5Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються органи виконавчої влади Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчі органи міських рад, на які покладено завдання щодо вирішення питань соціального захисту населення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п.п.2 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру юридичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року №1801-VІІІ передбачено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2017 року в розмірі 1600 гривень 00 копійок. Враховуючи вище викладене розмір судового збору по даній категорії справ складає 1600 гривень. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України та положення Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір у сумі 1600,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved