Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

покликаючись на своє право на одноразове отримання із земель державної або комунальної власності для ведення особистого сільського господарства у приватну власність земельної ділянки площею 2 га, позивач у поданій до суду 29 травня 2017 року позовній заяві просить визнати неправомірними дії відповідача щодо надання дозволу Білокриницькій сільській раді Рівненського району Рівненської області на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 10 Га у комунальну власніть для сінокосіння та випасання худоби. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але третя особа до суду не з"явилася. Її представник сільський голова Гончарук Т.В. просить розглянути справу у їх відсутність. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність. Позивач у судовому засіданні просить позов задоволити. По суті спору стверджує, що 28 жовтня 2015 року звернувся до відповідача як розпорядника землі з метою використати своє право на отримання безоплатно земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, однак листом від 30 листопада 2015 року йому відмовлено, оскільки бажана земельна ділянка фактично використовується жителями для ведення особистого селянського господарства. З приводу неправомірної відмови звернувся до суду і рішенням Рівненського окружного адміністративного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року дії відповідача визнані неправомірними. Ще 17 жовтня 2017 року відповідачем надано йому дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею 2 га, що оформлено відповідним наказом. Згодом йому стало відомо, що аналогічний дозвіл 21 жовтня 2016 року надано і третій особі на відведення земельної ділянки орієнтовою площею 10 га у комунальну власність для сінокосіння та випасіння худоби, що включає і бажану земельну ділянку. 12 грудня 2016 року він повідомив третю особу про розроблення ним проекту землеустрою, при цьому оплатив відповідні роботи. Про порушення свого права дізнався при внесенні третьою особою відомостей до Держреєстру. Вважає, що надання йому дозволу бронює вказану земельну ділянку і відповідач не має права виносити щодо неї жодних рішень. Представник відповідача позов не визнав, оскільки третя особа за таким дозволом звернулася ще 11 жовтня 2016 року на підставі свого рішення від 30 вересня 2016 року, надавши всі відповідні документи, тому відмовляти їй у наданні такого дозволу законих підстав не було, оскільки відповідач має право розпоряджатися вказаною земельною ділянкою і діяв відповідно до процедури, так як немає заборони іншим бажаючим звертатися для надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, при цьому не зобов"язані повідомляти всіх бажаючих. Такі роз"яснення надані Державним агенством земельних ресурсів України від 14 жовтня 2013 року № 22-28-0.17-17842/2-13. 17 січня 2017 року відповідачем затверджено проект сільської ради. Вважає, що спірна земельна ділянка не перебувала у позивача ні у власності, ні у користуванні, тому говорити про порушення його права безпідставно. Вважає, що позивач хотів скористатися юридичною необізнаністю осіб, які тривалий час обробляли городи на спірній земельній ділянці і сільська рада таким чином вирішила захистити права своїх жителів. Задоволення позову не захистить порушене право позивача, що він сам і розуміє, подавши позов про визнання недійсним права власності третьої особі. Суд, заслухавши їх пояснення, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено судом, 28 жовтня 2015 року позивач звернувся до відповідача для отримання безоплатно земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га на території Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області /за межами населенного пункту/. 30 листопада 2015 року отримав відмову, оскільки бажана земельна ділянка фактично використовується жителями села для ведення особистого селянського господарства. 17 жовтня 2017 року його заява повторно розглянута і відповідачем надано дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею 2 га. 25 жовтня 2016 року між позивачем та ПП "Експерт-Рівне-Земля" укладено договір на виготовлення проекту землеустрою, виконання якого оплачено позивачем на загальну суму 2 500 грн. 00 коп. 12 грудня 2016 року він повідомив третю особу про розроблення ним проекту землеустрою. 19 січня 2017 року позивачу відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки бажана земельна ділянка знаходиться в межах іншої земельної ділянки. 30 вересня 2016 року Білокриницька сільська рада Рівненського району Рівненської обалсті вирішила звернутися до відповідача з клопотанням про передачу земельної ділянки площею 10 га у її комунальну власність для створення громадських пасовищ для випасання худоби в урочищі біля "Штиха". 21 жовтня 2016 року відповідачем надано третій особі дозвіл на розроблення проекту землеустрою на її відведення. 04 січня 2017 року даний проект подано на затвердження відповідача і 19 січня 2017 року він був затверджений. 24 січня 2017 року земельна ділянка зареєстрована за третьою особою. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Положеннями ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності земельними ділянками із земель державної власності за рішенням органів виконавчої влади в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі, зокрема одержання земельних ділянок із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Ч.6 ст.118 ЗК України визначено порядок надання дозвілу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Вирішуючи спір, суд перевірив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, з'ясував, що даний спір є приватноправовим і виник із відносин, урегульованих нормами цивільного права, що пов»язані зі здійсненням сторонами цивільних прав на земельні ділянки на засадах рівності; спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин є наслідком цього цивільного спору. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності факту порушення його особистих земельних прав з вини відповідача. Відповідач як орган державної влади реалізував власні повноваження відповідно до вимог Закону, бо в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому зобов'язаний виконувати конституційний припис "право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідача, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову. Крім того, звертаю увагу на таке, що відповідно до практики Верховного Суду України отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про подальшу передачу такої земельної ділянки особі. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 січня 2016 року № 21-3690а15, від 13 грудня 2016 року № 21-2573а16 та інших. Сам позивач стверджує, що задоволення вказаного позову не захищає його порушене право, бо за його захистом він звернувся з іншим позовом, а має на меті отримати докази неправомірної поведінки відповідача для подачі нового позову до нього для відшкодування понесенних витрат. На підставі ст.141 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed