Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. На обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 18.10.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ПАТ КБ «Приватбанк» є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року було змінено найменування, про що зазначено в Статуті, та 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі яких [PERSON] при укладенні Договору надала свою згоду, що кредитний ліміт та його зміна встановлюється за рішенням та ініціативою Банку. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п.6.6 Умов надання банківських послуг у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно з п.6.7 Умов та правил надання банківських послуг. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п.8.6 Умов надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідач в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30.04.2018 року має заборгованість 50971,40 грн., яка складається з наступного: - 3988,07 грн. - заборгованість за кредитом; - 38151,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 5928,19 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 2403,40 грн. - штраф (процентна складова). Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідно до ст.599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Враховуючи вищевикладені обставини та посилаючись на норми ст.ст.509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, позивач прохає стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.10.2006 року в розмірі 50971,40 грн., а також судові витрати по справі в сумі 1762,00 грн. Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" Шабанян А.А. в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, а саме щодо розрахунку заборгованості - сума в розмірі 5928,19 грн. це заборгованість лише за комісією, а не за пенею та комісією, як зазначено в позовній заяві. Уточнені позовні вимоги підтримав повністю та прохав їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, згідно яких 18.10.2006 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Ніяких повідомлень про збільшення кредитного ліміту чи відсотків за користування кредитом відповідачу не надходило. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 18.10.2006 року, укладеного між Банком та [PERSON], останнє надходження коштів на погашення кредиту здійснено відповідачем 01.06.2009 року. До суду за захистом порушеного права Банк звернувся 08.05.2018 року, тобто на час звернення позивача до суду пройшло більше ніж три роки з часу здійснення відповідачем останнього погашення боргу, договору про збільшення строку позовної давності не укладала, умови Договру не підписувала, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити (а.с.33-35). У відповіді на відзив АТ КБ "Приватбанк" зазначено, що оскільки відповідач приєднався до нових Умов та правил надання банківських послуг шляхом підписання відповідної анкети-заяви від 26.05.2014 року. При проведенні претензійно-позовних заходів ключову роль відіграє заборгованість клієнта (сума фактично отриманих коштів та нарахована плата за користування ними), а не сума стартового кредитного ліміту по карті. Тому належним доказом зняття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка. Процентна ставка по кредиту була змінена відповідно до наказу банку та підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати (дата зазначається в наказі), що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по уже наявній кредитній заборгованості. Повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено та на сьогоднішній день заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до Банку не надходило. Відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, що не суперечить нормам закону, адже згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п.п.2.1.1.2.11 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів щза кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. Згідно з довідкою про видачу кредитних карт, виданих за договором б/н від 18.10.2006 року картака [NUMBER] була надана відповідачу зі строком дії останнього дня 07.2011 року. Таким чином, згідно збільшеного строку позовної давності, який погоджений умовами договору, а також реєстру про відправку позову строки позовної давності Банком не пропущено, а тому і підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, сокільки порушення триває, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі (а.с.37-76). В запереченні на відповідь на відзив відповідач [PERSON] зазначає, що нею була підписана лише заява-анкета від 18.10.2006 року, ніяких Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, що є складовими Договору вона не підписувала і її з ними ніхто не ознайомлював. Також, згідно підписаної нею анкети-заяви від 18.10.2006 року вона отримувала лише одну картку. При цьому, навіть якщо припустити, що остання картка, яку ніби-то їй надав банк, має кінцевий термін до 07.2011 року, то з урахуванням і цього строку, також пройшло більше ніж три роки, тобто строк позовної давності звернення до суду у позивача минув, що і є підставою для відмови в задоволенні позову (а.с.81-83). У відповіді на заперечення на відповідь на відзив ПАТ КБ "Приватбанк" зазначено, що відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Оскільки, банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком та відповідачем був укладений договір, який ніким не оспорений, тобто правовідносини між Банком та відповідачем тривають і належним чином зобов'язання не виконані та кредитором не прийняті, а тому маються всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. При цьому перевипуск карти відповідачем підтверджується банківською випискою по картковому рахунку. 23.01.2018 року відповідач здійснив погашення заборгованості в розмірі 280 грн. вже на перевипущену картку, що ще раз підтверджує її отримання відповідачем (а.с.110-122). Суд, заслухавши сторони, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. Відповідно до укладеного договору б/н від 18.10.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.8). ПАТ КБ «Приватбанк» є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року було змінено найменування, про що зазначено в Статуті, та 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі яких [PERSON] при укладенні Договору надала свою згоду, що кредитний ліміт та його зміна встановлюється за рішенням та ініціативою Банку. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9-14). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.8). При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, в зв'язку з чим за нею станом на 30.04.2018 року утворилась заборгованість, яка складається з наступного: - 3988,07 грн. - заборгованість за кредитом; - 38151,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 5928,19 грн. - заборгованість за комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 2403,40 грн. - штраф (процентна складова), а всього 50971,40 грн. Судом встановлено, що кредитний договір № б/н від 18 жовтня 2006 року був укладений між сторонами 18 жовтня 2006 року з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно з розрахунком заборгованості за договором №б/н від 18.10.2006 року станом на 30.04.2018 року, останній платіж в рахунок погашення заборгованості був проведений відповідачем 01.06.2009 року, позивач звернувся з даним позовом до суду лише 06.06.2018 року (а.с.5, 6). Доказів вчинення відповідачем інших платежів, чи списання банком коштів в рахунок погашення заборгованості при настанні строків платежів суду за останніх 3 роки до дня звернення позивача до суду не надано. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Як вбачається із матеріалів справи позивач достеменно знав про порушення порядку повернення відповідачем коштів, однак протягом всього цього часу не вживав жодних дій спрямованих на захист своїх прав, при цьому продовжуючи нараховувати проценти, штрафи та пеню по даному зобов'язанню. Враховуючи наведені положення законодавства, суд звертає увагу також на постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 № 6-116цс13, 19.03.2014 № 6-20цс14, 18.06.2014 № 6-61цс14, від 03.06.2015 № 6-31цс15, в яких викладена наступна правова позиція, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Так, в своїй постанові від 23.11.2016 року ВСУ дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Також, суд звертає увагу, що згідно п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, як на частину укладеного між сторонами договору, передбачено збільшений строк позовної давності у 50 років, проте на вказаних Умовах відсутній підпис [PERSON], а тому вказані умови не можна вважати частиною договору, оскільки судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, що стверджується правовою позицією ВСУ викладеної в постанові №6-16цс15 від 11.03.2015 року. Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Нормами ст. 207 ЦК України визначено. що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. За таких обставин суд не може брати до уваги та застосовувати до даних правовідносин вказані збільшення строку позовної давності. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд також враховує, що згідно з п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства, при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минву. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. За вказаних вище обставин, враховуючи розрахунок заборгованості за вказаним договором, а також наявність відповідної заяви відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв'язку із пропуском позивачем строків позовної давності. Крім того суд зважає, що відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Із норм чинного законодавства вбачається, що таке прийняття пропозиції має бути безумовним та повним і містити всі істотні умови договору. Приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Разом із тим, судом встановлено, що анкета-заява відповідача від 26.05.2014 року (а.с.43) не підписана посадовою особою банку, уповноваженою в установленому законом порядку на укладення від імені банку, як юридичної особи, кредитних договорів. Своїм підписом на заяві відповідача особа підтвердила лише правильність і достовірність відомостей внесених у неї, окрім того в судовому засіданні судом був оглянутий оригінал вказаної анкети, і було встановлено, що копія анкети, яка засвідчена представником банку і долучена до позову не містить її другої сторінки. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі N 6-16цс15. Так, Верховний Суд України у вказаному рішенні вказав, що згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Нормами ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд враховує, що ч.1 ст.1055 ЦК України визначено, що належною формою кредитного договору є письмова форма. Наслідками недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність, що передбачено ч. 1 ст. 218 та ч. 2 ст. 1055 ЦК України. Відповідач наполягає, що Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як частину договору кредиту та які містять ряд істотних умов договору, не підписані відповідачем, а отже не можуть бути враховані судом при визначенні прав та обов'язків сторін кредитного договору. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Із заяви від 26.05.2014 року (а.с.43), яка долучена до матеріалів справи, не вбачається укладення саме договору між позивачем та відповідачем, адже вказана заява з приводу вирішення ряду істотних умов відсилається на Умови та правила надання банківських послуг, а з ними, як вбачається і матеріалів справи, відповідач взагалі не ознайомлювалася, з їх умовами не погоджувалася та їх не підписувала. Також із вказаної вище анкети-заяви, судом вбачається, що відповідач мала б отримати відповідну пам'ятку клієнта, в якій відображені умови кредитування, та отримати її під розписку, однак матеріали справи не містять ні вказаної пам'ятки клієнта, а ні відповідної розписки про їх отримання. Таким чином суд констатує, що докази належного повідомлення відповідача про умови та тарифи банку при оформленні вказаного кредитного договору не містять. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З вищезазначеного вбачається, що необхідною умовою такого правочину як надання кредитних коштів є укладення кредитного договору. Самі ж заяви від 18.10.2006 року (а.с.8) та від 26.06.2014 року (а.с.43) не можуть вважатися доказом укладання кредитного договору саме на тих умовах, на яких наполягає позивач та передання кредитних коштів відповідачу. Відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ). За змістом п.1.4 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 30.04.2010 №223, що були чинними станом на час виникнення спірних правовідносин, спеціальний платіжний засіб - платіжна картка, мобільний платіжний інструмент, інший платіжний інструмент, що виконує функцію засобу ідентифікації, за допомогою якого держатель цього інструменту здійснює платіжні операції з рахунку платника або банку, а також інші операції, установлені договором. Відповідно до п.2.3 вказаного Положення, спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір). Відповідно до п.2.4 вказаного Положення, Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов'язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов'язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. Відповідно до п.3.3 вказаного Положення, емітент визначає у внутрішньобанківських правилах та в договорах порядок кредитування користувачів у межах обраної кредитної схеми. Кредитування користувачів для здійснення платіжних операцій з використанням спеціальних платіжних засобів проводиться шляхом зарахування коштів на їх банківські рахунки. Емітент, якщо це передбачено кредитним договором, має право здійснювати кредитування споживачів у гривнях для здійснення платіжних операцій з використанням спеціальних платіжних засобів без зарахування коштів на їх банківські рахунки, відображаючи такі операції за рахунками банку для обліку кредитів. Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Користувач на власний розсуд або відповідно до умов кредитного договору, якщо кредит має цільовий характер, частково або в повному обсязі використовує кредит протягом строку дії кредитного договору і зобов'язаний повернути кредит та проценти за користування ним на умовах, установлених кредитним договором. Аналогічні вимоги містяться і у постанові НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», яка була чинна станом на час виникнення спірних правовідносин, де в п. 3.2 зазначено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Отже, згідно з вищевказаними нормами чинного законодавства України, обов'язковою умовою укладеного кредитного договору є його форма та чітко визначені усі істотні умови договору, які в обов'язковому порядку повинні бути погоджені сторонами. У разі недосягнення сторонами такого договору згоди в письмовій формі щодо його істотних умов, до яких серед іншого відноситься процентна ставка, термін погашення боргу тощо, кредитний договір є неукладеним. У даному спорі відповідач заперечує, що ним були погоджені всі істотні умови договору із позивачам, а позивач жодних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема визначення із відповідачем саме тих умов, про які зазначає в своєму позові, не надав. Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні відомості про пред'явлення самої вимоги позикодавця про повернення позики. Приписами ст.1049 ЦК України визначено, що якщо позикодавець звертається до суду, не здійснивши пред'явлення вимоги позичальнику на підставі ч. 1 ст.1049 ЦК України, то відсутній обов'язок позичальника повернути позику і відповідно не може відбутися порушення прав позикодавця. Як вже зазначалося вище, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. Разом із тим в матеріалах справи відсутні докази укладення саме кредитного договору, тим більше на тих умовах які заявлені позивачем. Сама ж пропозиція, яка не містить вказівок на всі істотні умови договору, не є пропозицією про укладення договору. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача належним чином не доведені, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір із відповідача стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed