Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування процентів за користування чужими грошовими коштами, відшкодування доходів від безпідставно набутого майна та відшкодування моральної шкоди. В його обґрунтування позивач посилається на те, що в 2006 році між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким він надав відповідачці 250 000 доларів США, а остання в свою чергу зобов'язалася повернути йому вказані кошти в строк до 14.09.2007 року. Виконання взятих на себе зобов'язань боржницею належним чином не відбулося. В зв'язку з цим, рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16.05.2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто вищевказану суму боргу, що складало 1 998 250,00 грн. та судові витрати по справі. Рішення суду набуло чинності та було пред'явлено до примусового виконання, однак, до теперішнього часу, залишається не виконаним в повному обсязі. Таким чином, [PERSON] з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь -проценти за договором позики в сумі 577 125,00 грн. згідно положень ст. 625 ЦК України; -курсову різницю між гривневим еквівалентом суми боргу на дату винесення рішення та на теперішній час в сумі 4 619 250,00 грн.; -доходи в сумі 43000 грн., отримані відповідачем від безпідставного використання коштів позивача, відповідно до ст. 1214 ЦК України; -моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відносно нього та яку він оцінює в 100 000 грн., а також судові витрати по справі. Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 07.06.2017 року за клопотанням представника позивача [PERSON] до участі в справі в якості позивача по вимогам про відшкодування процентів за користування чужими грошовими коштами, відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, відшкодування курсової різниці та судових витрат було залучено правонаступника [PERSON] - [PERSON] В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала на підставах викладених в позовній заяві та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в судове засідання призначене на 31.08.2017 року не явилась, доказів поважності неявки не надала, у зв'язку з чим суд визнає неявку представника відповідача в судове засідання без поважних причин. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач надав, а відповідач отримала у борг 250 000 доларів США. Вказану суму позики позичальниця зобов'язувалася повернути до 14 вересня 2007 року. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 16 травня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 250 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 998 250,00 гривень. та судові витрати в сумі 1820 грн. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 09.07.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Матеріалами справи підтверджено, що з моменту набрання рішенням чинності, виконавчі листи по стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] суми позики та судових витрат неодноразово пред'являлися до примусового виконання, про що свідчать постанови державних виконавців про відкриття виконавчих проваджень та повернення виконавчих листів, а також повною інформацією з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, які були долучені до справи за клопотанням представника позивачів. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. З огляду на зазначене та враховуючи, що рішенням суду з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму позики в розмірі 250 тис. доларів США і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов'язанням, що дає підстави для стягнення на користь позивача 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов'язання, оскільки боржник зобов'язаний відшкодувати відсоткові кошти за час виконання рішення суду про стягнення суми. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 577 125,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі, як такі що ґрунтуються на законі та проведені згідно формули, яка міститься в роз'ясненнях наданих в листі ВСУ від 03.04.97 г. N 62-97р "Рекомендации относительно порядка применения индексов инфляции при рассмотрении судебных дел" та інформаційному листі Вищого Господарського Суду України від 17.07.2012 р. N 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права". Вимоги позивача про стягнення з [PERSON] курсової різниці не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. З даної норми слідує можливість стягнення суми позики в тій валюті, в якій виникло зобов'язання між сторонами (доларами США), з прив'язкою до гривневого еквіваленту на дату вчинення погашення боргу вцілому чи в якійсь частині, що унеможливить наявність курсової різниці між визначеним гривневим еквівалентом на момент винесення рішення суду та на момент вчинення дій по погашенню боргу. Таким чином, сума, яку позивач просить стягнути в розмірі 4 619 250 грн., як різницю між конвертацією в національну валюту 250 000 доларів США станом на 2013 рік та на теперішній час, не виникне за умови дотримання чинного законодавства при примусовому стягненню боргу. В противному випадку, задоволення цих вимог призвело б до подвійного стягнення з відповідача боргової суми. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача доходів в сумі 43000 грн., які, як зазначає позивач, [PERSON] отримала від зберігання та використання позичених грошових коштів у розмірі 250 000 доларів США без достатньої правової підстави в період з 23.11.2013 року і по теперішній час, суд приходе до наступного. Як на підставу для задоволення цих вимог позивач посилався на положення ст. 1214 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Необхідною умовою застосування даної норми є встановлення набуття або збереження особою майна, яке належить іншій особі без наявності до того правових підстав, оскільки відшкодування всіх доходів має похідний характер та залежить від вказаної умови. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Установивши в даній справі, наявність у сторін договірних правовідносин, які виникли на підставі дійсного на теперішній час договору позики, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування статті 1214 ЦК України у спірних правовідносинах. Посилання позивача на заподіяння йому моральної шкоди внаслідок протиправної поведінки щодо нього сином відповідача суд знаходить не підтвердженим та відмовляє в цих вимогах у зв'язку з наступним. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Стаття 1168 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, можливість відшкодування моральної шкоди обов'язково передбачає доведення вини особи, яка повинна нести таке відшкодування і обов'язок щодо доведення покладається на позивача. В зв'язку з тим, що суду не були надані належні та допустимі докази протиправної поведінки [PERSON] відносно позивача, в задоволенні цих вимог слід відмовити за необґрунтованістю. Крім цього, відповідно до роз'яснень, що містяться в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, коли це визначено Конституцією України або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України чи іншим спеціальним Законом чи випливає з договору. Статтею 23 та главою 71 ЦК України не передбачено стягнення моральної шкоди, внаслідок неналежного виконання договірних зобов'язань по договору позики однією із сторін таких договірних зобов'язань. З огляду на положення статті 611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в зобов'язальних правовідносинах можливе в разі встановлення такого правового наслідку порушення зобов'язання безпосередньо в договорі. Однак, укладений між сторонами договір, також не передбачає такого правового наслідку порушення зобов'язань як відшкодування моральної шкоди, а тому правові підстави для стягнення на користь [PERSON] грошових коштів за завдану моральну шкоду відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно квитанції від 23.11.2016р. та від 12.01.2017 року, [PERSON] було сплачено судовий збір в загальній сумі 6771,27 грн. Виходячи з положень вищевказаної процесуальної норми, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 5771,25 грн., що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В іншій частині сплачена сума судового збору компенсації за рахунок відповідача не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial