Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

23.05.2016 позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на реєстрування і проживання в домоволодінні позивача за адресою: [ADDRESS]. Свій позов представник позивача мотивує тим, що позивач є власником будинку розташованого по [ADDRESS], який належить йому на праві приватної власності. В 2008 році позивач надав житло для проживання в [ADDRESS], відповідачам, які в цьому ж році були зареєстровані для постійного проживання по вказаній адресі. Після реєстрації відповідачі залишили дане місце проживання і переїхали проживати з їх слів до м. Черкаси, точна адреса позивачеві невідома Ніяких майнових претензій відповідачі до позивача не висували. Оскільки з часу реєстрації і по даний час відповідачі жодного разу не з'явились за місцем реєстрації, тобто відсутні за місцем проживання більше 8 років, позивач вважає, що вони втратили право на користування жилим приміщенням. До початку розгляду справи по суті позивач не змінив предмет та підставу позову і протягом усього часу розгляду справи не збільшив та не зменшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. У суд позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності та вказав, що позов підтримує повністю. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду належним чином повідомлені, що підтверджується поштовими повідомленнями, причини неявки не повідомили. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення на підставі наступного. У суді встановлено, що згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССА від 08.11.2006, витяг №12433903, виданим Шполянським виробничим підрозділом Черкаського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації [PERSON] є власником будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS], підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу №1454 від 18.08.2004 (а.с.5). Даний факт підтверджується також відомостями в технічному паспорті на житловий будинок садибного типу, який знаходиться за адресою [ADDRESS], (а.с.4), де власником будинку вказаний [PERSON], та витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочину серії МА №844918 від 18.08.2004, № витягу 40479, згідно з яким за договором купівлі-продажу будинку за адресою [ADDRESS], набувачем вказано [PERSON] (а.с.6). Відповідно до довідки №1270 від 19.05.2016, виданої виконавчим комітетом Лебединської сільської ради, в господарстві [PERSON] по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з 14.02.2007, але фактично не проживають за даною адресою (а.с.7). Відповідачами не надано поважних причини відсутності у будинку за місцем реєстрації, крім того суду також не надана між власником та відповідачами будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності не було. Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Необхідність дотримання даних норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод знайшло своє вираження в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.06.2013 року у справі "Цибулько та інші проти України" та від 01.06.2006 року "Федоренко проти України". Відповідно до ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" фізичні особи зобов'язані зареєструватися за новим місцем свого проживання в 10-денний строк після прибуття на нове місце проживання. Стаття 7 цього ж Закону передбачає, що однією з підстав для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідачі не проживає у спірному житловому будинку з 2008 року без поважних причин, а тому відповідно до вимог ст. 72 ЖК України втратили право на користування цим житлом. Таким чином, суд вважає, що позивач на законних підставах пред'явив позов до відповідача, який належить до задоволення. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання не має. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, при задоволенні позову суд стягує з відповідачів пропорційно на користь держави понесені ним судові витрати в справі, а саме судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі ст.ст. 391 ЦК України, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved