Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася в суд з даним позовом, в якому просить здійснити поділ майна подружжя, що є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею: - 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 245,98 м2; -1/2 частину нежитлової будівлі сушильного цеху лікарської сировини, загальною площею 155,48м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - прес для лікарської сировини; - дизель-генератор; - компресор повітряний; - 3 станки для для обробки дерева; - телевізор; - м`який куточок; - бойлер для нагріву води; - екструдер для переробки зерна; -автоматичний ніж для порізки фруктів та овочів; - холодильну установку. В обгрунтування поданого позову, [PERSON] зазначає, що з відповідачем, [PERSON] , перебувала у шлюбі з 25.02.1989 року по 16.07.2020 року. 16.07.2020 року, шлюб був розірваний, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів Бершадського районного відділу реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №11 від 16.07.2020 року. В період перебування в шлюбі сторонами було нажито спільне майно, а саме: - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 245.98 кв.м.; - нежитлову будівлю сушильного цеху лікарської сировини та складу, загальною площею 155, 48 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; - грузовий автомобіль "ГАЗ -53" " - прес для лікарської сировини; - інкубатор; - дизель-генератор; - компресор повітряний; - міні мийка "Керхер"; - 3 станки для обробітки дерева; - 3 Бетонозмішувачі; - мотокоса "Штіль"; - бензопилка "Штіль"; - холодильник; - морозильна камера; - газова плита; - телевізор; - комп`ютер; - відеореєстратор зовнішнього спостереження на 6 камер; - 3 м`які куточки; - холодильна установка; - спальний гарнітур; - кухонний гарнітур; - 3 бойлери електричні для нагріву води; - пральна машина; - млин для переробки зерна; - обладнання для виготовлення блоків; - екструдер; - автоматичний ніж для порізки фруктів та овочів. Позивач, в поданому нею позові стверджує. що майно вони з відповідачем придбали разом. Після розлучення вона з колишнім чоловіком в добровільному порядку не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Оскільки, майно було придбано позивачкою та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивачка, має намір поділити вищевказане майно, шляхом визнання за нею частини всього майна, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 31.08.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 13.10.2020 року, на адресу Бершадського районного суду Вінницької області від представника відповідача, адвоката Пригузи С.Д., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на наступні обставини. Так, позивачка, звертаючись до суду з даним позовом стверджує, що з 25.02.1989 року по 16.07.2020 року вони з відповідачем перебували у шлюбі та підтверджує даний факт, копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Бершадським районним відділом актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції серії [NUMBER] від 16.07.2020 року. Відповідно до вказаного свідоцтва шлюб між сторонами розірваний 16.07.2020 року, про що в книзі реєстрації шлюбів Бершадського районного відділу реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції зроблено відповідний запис №11 від 16.07.2020 року. В поданому відзиві представник відповідача просить звернути суд увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом надала недостовірні дані щодо дати розірвання шлюбу між сторонами. Так, 30 серпня 1999 року, Бершадським районним судом Вінницької області шлюб між сторонами було розірвано. Рішення суду вступило в законну силу 10.09.1999 року. Будь яких спорів, в тому числі щодо поділу майна, яке сторонами було набуте з 1989 року по 1999 рік у них не було. Житловий будинок, після їх розлучення був подарований доньці. Як стверджує представник відповідача, з 1999 року кожен жив окремим самостійним життям, а саме позивач проживала з чоловіком в с. Флорино, Бершадського району Вінницької області, а з 2016 року в с. Северинівка, Тростянецького району з чоловіком [PERSON] . Щодо твердження позивачки про те, що майно, поділ якого вона просить, сторони придбали та користувалися разом, а саме будинок, який був предметом іпотек, на думку відповідача є помилковим, оскільки позичальником згідно договору була саме позивачка, яка брала кредит для власних потреб, а відповідач лише на її прохання виступив поручителем. Ніяких коштів для придбання будинку позивач не надавала, так як майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 245,98 кв.м. та нежитлова будівля сушильного цеху лікарської сировини, загальною площею 155, 48 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , придбане відповідачем за довго до взяття кредиту позивачкою. Відповідач, є фізичною особою підприємцем. 22.03.2006 року, він брав участь у аукціоні, на підтвердження вказаного до поданого відзиву долучив квитанцію про сплату ним коштів нерухомого майна. 22.03.2006 року, згідно договору купівлі-продажу відповідач придбав за власні кошти у Бершадського районного споживчого товариства на аукціоні нежитлові будівлі літ. А, Б, Б/під, Г, які розташовані по віл. гоголя, в с. Флорино, Бершадського району Вінницької області. 19.04 2006 року, рішенням Бершадського районного суду Вінницької області було визнано дійсним договір купівлі-продажу на вищезазначені не житлові приміщення. 21.05.2007 року, виконавчим комітетом Флоринської сільської ради, відповідачу було видано свідоцтво про право власності серії та номер [NUMBER] на житловий будинок, загальною площею 245,98 кв.м., житлова 147,47, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 18.04.2014 року, відповідачем отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 5406571. Відповідно до витягу відповідач є одноосібним власником житлового будинку, загальною площею 245,98 кв.м., житлова 147,47 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після оформлення права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , відповідач на прохання позивачки, 15.01.2008 року провів реєстрацію останньої за вказаною адресою. Проте позивач, продовжує проживати у будинку відповідача, та чинить перешкоди у користуванні його особистим майном. Без його дозволу поставила замки на дверях в кімнатах, якими він не може користуватися. пошкоджує його майно, утримує без дозволу господарство в приміщеннях, що унеможливлює йому вільно проживати та користуватися своїм майном. Вищевказані дії позивачки створюють перешкоди у здійсненні права відповідача, як власника, вільно користуватися будинком та проживати в ньому. З огляду на те, що позивачка добровільно відмовляється звільнити будинок та знятися з місця реєстрації, на теперішній час в провадженні Бершадського районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом відповідача до позивачки, про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] та її виселення. Враховуючи, що після розірвання шлюбу у 1999 році між сторонами не було спору щодо поділу спільного майна, а також, що спільних коштів з 1999 по 2020 рік між ними не було, а кошти отриманні на придбання майна як рухомого так і нерухомого були отриманні від підприємницької діяльності відповідача, представник відповідача, адвокат Пригуза С.Д. у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 11.01.2021 року було закрито підготовче судове засідання справу призначено до судового розгляду. 08.07.2021 року, на адресу Бершадського районного суду Вінницької області від позивачки, [PERSON] , надійшла заява про відмову від частини позову, а саме від поділу спільно нажитого майна: - грузового автомобіля "ГАЗ - 53"; - пресу для лікарської сировини; - інкубатора; - дизель-генератора; - компресора; - міні мийки "Керхер"; - 3 станків для обробки дерева; - 3 Бетонозмішувачі; - мотокоси "Штіль"; - бензопилки "Штіль"; - холодильника; - морозильної камери; - газової плити; - телевізора; - комп`ютера; - відеореєстратора зовнішнього спостереження на 6 камер; - 3 м`яких куточків; - холодильної установки; - спальної гарнітури; - кухонної гарнітури; - 3 бойлерів електричних для нагріву води; - пральної машина; - млина для переробки зерна; - обладнання для виготовлення блоків; - екструдера; - автоматичного ножа для порізки фруктів та овочів. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач та його представник, заперечували проти задоволення позову. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 16.06.2020 року, Бершадським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] (а.с.7) З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 01.10.2007 року, виданого виконавчим комітетом Флоринської сільської ради, вбачається, що [PERSON] , є власником нежитлової будівлі розташованої за адресою [ADDRESS] , загальною площею 155,48 кв.м. (а.с.8) Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №16120651 від 01.10.2007 року, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] є власником нежитлової будівлі, розташованої в [ADDRESS] . (а.с.9) Відповідно до довідки №2.8-242 від 25.12.2006 року, виданої виконавчим комітетом Флоринської ради, котельня, яка переведена в сушильний цех та склад, розташована в [ADDRESS] , належить [PERSON] і визнана як одне ціле майнового комплексу.(а.с.10) Згідно рішення виконавчого комітету Флоринської сільської ради Бершадського району Вінницької області від 17.05.2007 року №67, за [PERSON] оформлено право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: в цілому нежитлову будівлю сушильного цеху лікарської сировини та складу загальною площею 155, 48 кв.м., розташовану в [ADDRESS] .(а.с.11) З копії свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданої виконавчим комітетом Флоринської сільської ради, вбачається, що [PERSON] , є власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , загальною площею 245,98 кв.м.. житловою площею 147,447 кв.м. (а.с.12) З копії Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 04.12.2006 року вбачається, що індивідуальний житловий будинок [PERSON] , по [ADDRESS] було прийнято в експлуатацію (а.с. 13-15) З копії Договору іпотеки від 17.01.2008 року, вбачається, що [PERSON] виступив майновим поручителем [PERSON] (а.с. 16-20) За викладених обставин у позові та наданих показів в судовому засіданні [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом, має на меті здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та нежитлової будівлі сушильного цеху лікарської сировини та складу, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , обгрунтовуючи свої вимоги тим, що набуте вказане майно було у шлюбі та являється спільним майном подружжя. Натомість, відповідач, заперечує щодо задоволення позовних вимог позивачки, обгрунтовуючи це тим, що шлюб між ними було розірвано ще в 1999 році та на той момент спору щодо поділу спільного майна подружжя між ними не було, на підтвердження вказаного, надав наступні письмові докази. Згідно копії рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 30.08.1999 року, зареєстрований між позивачкою та відповідачем шлюб було розірвано. (а.с.62) З копії протоколу від 22.03.2006 року вбачається, що відповідач брав участь в аукціоні, та придбав, на ньому приміщення, які просить поділити позивачка, як майно набуте в шлюбі.(а.с.63, 64) Згідно копії Бершадського районного суду Вінницької області від 19.04.2006 року було задоволено позовну заяву [PERSON] до Бершадського районного споживчого товариства про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Крім дослідження письмових доказів, в судовому засіданні за клопотанням сторін було допитано свідків. Так, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , будучи допитаними в судовому засіданні вказали, що позивачка та відповідач проживали разом після розірвання шлюбу та разом займалися підприємницькою діяльністю. Свідки, [PERSON] та [PERSON] , показали суду, що приблизно в 2016 році допомагали позивачці перевезти речі з с. Флорино, де вона проживала з відповідачем, до с. Сиверинівка Тростянецького району Вінницької області. Вирішуючи справу у межах заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного. Так, зі змісту позову вбачається та не оспорюється сторонами, що 25.02.1989 року сторони зареєстрували шлюб. Проте, щодо дати його розірвання покази сторін різняться. Позивачка, звертаючись до суду з даним позом вказує, що в шлюбі з відповідачем вони перебували з 25.02.1989 року до 16.06.2020 року та на підтвердження вказаних обставин долучила до матеріалів справи копію свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , згідно якого 16.06.2020 складено відповідний актовий запис №11. Відповідач же, стверджуючи, що шлюб був розірваний ще в 1999 році, разом з відзивом надав до суду копію рішення суду від 30.08.1999 року, згідно якого позов [PERSON] було задоволено та шлюб, зареєстрований 25.02.1989 року в Голдашівській сільській раді, з актовим записом №3 було розірвано. Вказане рішення суду вступило в законну силу 10.09.1999 року. Аналізуючи викладене, суд погоджується з позицією відповідача, що шлюб між сторонами було розірвано саме 30.08.1999 року, а не 16.06.2020 року. як стверджує в своєму позові позивачка, оскільки отримання свідоцтва про розірвання шлюбу нею 16.06.2020 року, свідчить лише про те, що вона звернулася до відповідного органу для проведення реєстрації виконання вказаного вище рішення суду та не свідчить про перебування сторін у шлюбних відносинах в період з 25.02.1989 року по 16.06.2020 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що шлюбні відносини між сторонами були в період з 25.02.1989 року по 30.08.1999 року. Разом з тим, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачка просить визнати за нею 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 245,98 кв.м., а також 1/2 частину нежитлової будівлі сушильного цеху лікарської сировини та складу загальною площею 155,48 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . З правовстановлюючих документів на вищевказане майно вбачається, що його власником є відповідач по справі [PERSON] та період коли воно було ним набуте являються 2006-2007 роки, тобто тоді коли шлюбні відносини між сторонами вже були припиненими. Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, вимоги про встановлення факту проживання її з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з 30.08.1999 року та на момент набуття останнім права власності на об`єкти нерухомості, а також визнання майна спільною сумісною власністю перед судом не ставить. Свої вимог позивачка обґрунтовує посиланням на вимоги ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України . Так, відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як вбачається вищевказані норми закону стосується поділу майна, яке являється спільною сумісною власністю подружжя, яке було набуто подружжям в зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, статтею 74 СК України, передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовуюти час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові КЦС ВС у справі №490/6060/15-ц. У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, з викладеного вище вбачається, що позивачка звернулася до суду за захистом свого порушеного права, шляхом подання позову про поділ майна подружжя, при цьому вказуючи, що вона перебувала в офіційному шлюбі з відповідачем, в період з 25.02.1989 року по 16.07.2020 року, проте як було встановлено судом, таке її твердження належними та допустимими доказами не підтверджено, при цьому судом було встановлено, що офіційно шлюб між сторонами було розірвано 30.08.1999 року, що підтверджено рішенням суду, тобто до моменту набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна, на які просить визнати позивачка право власності. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Щодо показів свідків, наданих в судовому засіданні, суд ухвалюючи дане рішення вважає за необхідне не брати їх до уваги, так як в даному випадку вони не впливають на суть ухваленого рішення та не підтверджують обставин позову на які посилається позивачка, оскільки звертаючись до суду з даним позовом, вона не ставила вимоги про встановлення факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а лише просила визнати за нею право власності на майно. Враховуючи вищевикладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем витрати, по сплаті судового збору, слід залишити без відшкодування.

Outcome: dismissed