Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» мотивувало вимоги тим, що 28.10.2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений договір про надання траншу №SМЕ0009770-2 в сумі 438 703,62 грн. на підставі умов Рамкової угоди №SМЕRS00751 від 20.03.2008 року. Банк виконав свої зобов'язання надавши [PERSON] кредитні кошти, який умов кредитного договору належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 13.11.2014 року виникла заборгованість: за кредитом - 401 622,19 грн., за відсотками - 89 545,32 грн., пеня складає 738 177,33 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, 20.03.2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір № SМЕRS00751/1 з подальшим внесенням змін та доповнень, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 2592, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку банку нерухоме майно: трикімнатну квартиру, загальною площею 62,5 кв.м., що в [ADDRESS]. Предмет іпотеки оцінений сторонами в 284 063 грн. [PERSON] квартира належить [PERSON] на підставі договору дарування від 23.11.2004 року. В рахунок погашення боргу [PERSON] за кредитним договором № SМЕ0009770-2 від 28.10.2011 року, який станом на 13.11.2014 року в загальній сумі складає 1 229 344,84 грн., позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, що в [ADDRESS], яка належить [PERSON], шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна та стягнути з [PERSON] на користь позивача судовий збір - 3 654,00 грн. 16.12.2014 року у справі № 127/26027/14-ц було відкрито провадження. Ухвалою суду від 10.03.2015 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено орган опіки та піклування Вінницької міської ради. 10.03.2015 року [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання договору іпотеки недійсним (а.с. 104-106), який мотивувала тим, що з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, 20.03.2008 року вона уклала із ПАТ «Альфа-Банк» іпотечний договір №SМЕRS00751/1 з подальшим внесенням змін та доповнень, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі № 2592, згідно з яким передала в іпотеку банку нерухоме майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Дана квартира належить їй на підставі договору дарування від 23.11.2004 року. Разом з тим, вона є матір'ю дитини - [PERSON], [INFO], яка з моменту народження проживає у квартирі, оскільки іншого житла немає. Договір іпотеки хоча і був посвідчений приватним нотаріусом, однак не був погоджений в установленому порядку з органом опіки та піклування. Оскільки договір порушує інтереси малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], відповідно до ч. 3 ст.17, ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.2, ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ч.1, 2 ст. 156 ЖК України, ч. 6 ст. 203, ст.ст. 215, 224 ЦК України просила визнати недійсним договір іпотеки №SМЕRS00751/1 від 20.03.2008 року та скасувати заборону про відчуження даної квартири у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та скасувати запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження квартири, що в [ADDRESS]. Ухвалою суду від 31.03.2015 року позови об`єднані в одне провадження. Ухвалою суду від 22.05.2015 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] було витребувано докази по справі, а саме: належним чином завірені: -копію договору про надання траншу №SME0009770 від 20.03.2008 року; -копію додаткової угоди про надання траншу №SME0009770 від 16.04.2009 року; -копію додаткової угоди про надання траншу №SME0009770 від 17.07.2009 року; -копію договору про надання траншу №SME0011724 від 17.04.2008 року; -копію додаткової угоди про надання траншу №SME0011724 від 16.04.2009 року; копію додаткової угоди про надання траншу №SME0011724 від 17.07.2009 року. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2015 року в задоволенні позову ПАТ «Альфа Банк» відмовлено, позов [PERSON] задоволено. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11.01.2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» відхилено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.10.2015 року залишено без змін. 27.07.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 26.08.2016 року суддею Жмудем О.О. прийнято до свого провадження цивільну справу № №127/26027/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON], треті особи: [PERSON], орган опіки і піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: [PERSON], орган опіки і піклування, [PERSON], про визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалою суду від 27.07.2017 року за клопотанням представника відповідача по первісному позову/позивача по зустрічному позову було витребувано у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON] належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору іпотеки від 20.03.2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON], реєстраційний номер 2592. В судовому засіданні 29.01.2018 року, до початку розгляду справи по суті, представник відповідача по первісному позову/позивача по зустрічному позову подав клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для визначення справжності підпису та почерку [PERSON] на заяві від 13.03.2008 року. Ухвалою суду від 29.01.2018 року відмовлено представнику відповідача по первісному позову/позивача по зустрічному позову в задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки [PERSON] було повідомлено суду, що на заяві від 13.03.2008 року дійсно мітиться її підпис та її почерком написано анкетні дані, однак зазначила, що краще провести судову почеркознавчу експертизу і встановити чи це дійсно вона підписала. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається, згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України. Представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» - [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив суд розглядати справу у його відсутність на підставі наявних доказів, які містяться в матеріалах справи. Попередньо в судових засіданнях представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. В задоволені зустрічного позову просив відмовити, оскільки вважає, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування. Відповідач за первісним позовом та позивач по зустрічному позову - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином. Попередньо в судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач по зустрічному позову - [PERSON] первісний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, а зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. В судове засідання представник [PERSON] - [PERSON] не з'явився, надав заяву в якій просив суд розглядати справу у його відсутність. Попередньо в судових засіданнях представник [PERSON] - [PERSON] первісний позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях та просив відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що неповнолітня [PERSON] проживала в квартирі з моменту народження та була зареєстрована 02.03.2007 року, а син [PERSON], [INFO], зареєстрований за цією адресою з 1995 року, проте договір іпотеки був укладений без згоди органу опіки і піклування. Квартира була єдиним житлом для дітей, тому договір є нікчемним. Просив також застосувати Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Представник органу опіки і піклування в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність у якій просила захистити житлові права малолітньої дитини. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомлено. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 28.10.2011 року на виконання Рамкової угоди від 20.03.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником є ПАТ «Альфа-Банк») та [PERSON] № SMERS00751, кредитор - ПАТ «Альфа-Банк» надав [PERSON] кредит в сумі 438 703,62 грн., на строк 120 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в сумі 16,5 % річних, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти, комісії (за їх наявності) за кредитом у встановлений кредитним договором строк та виконати інші зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі (п. 1.1 кредитного договору) (а.с. 10-11). 20.03.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладений договір іпотеки № SMERS00751/1, відповідно до якого у забезпечення виконання зобов`язання боржника [PERSON] за Рамковою угодою від 20.03.2008 року, включаючи всі додаткові угоди до неї, що укладені на дату набуття чинності цим договором або будуть укладені у майбутньому, у тому числі включаючи договори, які є невід`ємною частиною до рамкової угоди, а саме договір про надання траншу від 20.03.2008 року, іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку квартиру, загальною площею 62,5 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (п. 3.1 договору іпотеки) (а.с. 17-18, т. 1). Квартира [ADDRESS], належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 23.11.2004 року (а.с. 23, т.1). 31.09.2009 року, 27.07.2010 року, 28.10.2011 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] були укладені додаткові договори до договору іпотеки в зв`язку зі зміною обсягу відповідальності [PERSON] Разом з цим судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконувала належним чином взяті на себе за кредитним договором № SМЕ0009770-2 від 28.10.2011 року зобов'язання. З розрахунку заборгованості за кредитним договором №SМЕ0009770-2 від 28.10.2011 року вбачається, що станом на 13.11.2014 року залишок заборгованості за кредитом [PERSON] перед банком становить 1 229 344,84 грн., з якої: за кредитом - 401 622,19 грн., за відсотками - 89 545,32 грн., пеня складає 738 177,33 грн. Як встановлено з матеріалів справи позивачем на адресу відповідачів були направлені повідомлення про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, які були залишені відповідачем без задоволення. Суд прийшов до висновку, що відносини, які виникли між сторонами є кредитними відносинами та підлягають врегулюванню відповідно до норм 1054-1056-1 ЦК України та загальних положень про зобов'язання. Стаття 1054 ЦК України, визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 2 ст. 1050 ЦК України визначає, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Згідно із ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України). З огляду на те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, утворення у зв'язку з цим заборгованості, суд вважає що дана заборгованість з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в примусовому порядку. Щодо вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, то судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд прийшов до висновку, що відносини, які виникли між сторонами виникли із кредитного договору, забезпеченого іпотекою, та підлягають врегулюваню відповідно до норм глав 47-49 ЦК України і спеціальними нормами глави 71 ЦК України, а також Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 2 ст. 592 ЦК України, заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави у випадках встановлених договором. Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов"язання, забезпеченого заставою, засаводержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов"язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв"язку із пред"явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України, застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника, є майновим поручителем. Статтею 11 даного закону майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.7 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, наведеними вище нормами законодавства (насамперед статтями 36, 37 Закону України "Про іпотеку") не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. В разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки та початкова ціна реалізації предмета іпотеки (ст. 39 Закону України Про іпотеку). Згідно із ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки, зокрема: 1) шляхом проведення публічних торгів або 2) із застосуванням процедури продажу, встановленої ч. 1 ст. 38 цього Закону. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов'язань, зокрема, кредиту і застави (іпотеки), встановив, що права позивача порушені, тому вони підлягають захисту. Крім того, слід зазначити, що Пунктом 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», № 1304-VII від 03.06.2014 року, передбачено, що протягом дії цього Закону: - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку Проте, даним Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних відносин, в тому числі і тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на предмети забезпечення, тобто за своїм змістом Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмет іпотеки та застави, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться, отже чинність на час вирішення спору даного Закону сама по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Як встановлено судом, що предметом іпотеки є квартира [ADDRESS]. Дана квартира є зареєстрованим місцем проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 108, 109, 181, т. 1). Враховуючи те, що на час ухвалення рішення продовжує діяти Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», враховуючи також те, що заборони встановлені цим законом носять тимчасовий характер, суд вважає, що виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 267 ЦПК України необхідно відстрочити на період дії мораторію, встановленого зазначеним Законом. Разом з тим, згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1080цс15, висловленій у постанові від 3 лютого 2016 року, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Пунктом 42 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам статті 39 Закону України "Про іпотеку". Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Мінімальну ціну реалізації предмета іпотеки необхідно визначити в розмірі 753 139,00 грн., на підставі звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості від 23.02.2018 року. Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом продажу на прилюдних торгах. Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № SМЕ0009770-2 від 28.10.2011 року, суд вважає, що в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1 229 344,84 грн., слід звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON], а кошти отримані від реалізації предмета іпотеки, направити на погашення загальної заборгованості перед ПАТ «Альфа-Банк», що виникла на підставі Кредитного договору № SМЕ0009770-2 від 28.10.2011 року, яка станом на 13.11.2014 року складає 1 229 344,84 грн. - та застосувати спосіб реалізації предмета іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 39, 41 Закону України «Про іпотеку», а саме - шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна в ході виконавчого провадження, але не менше 753 139,00 грн., що визначена на підставі звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості від 23.02.2018 року. Відмовляючи у зустрічному позові [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк», треті особи без самостійних вимог - [PERSON], орган опіки і піклування Служба у справах дітей Вінницької міської ради, [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. При укладенні договору іпотеки [PERSON] запевнила іпотекодержателя, що передача предмета іпотеки в іпотеку не суперечить правам малолітніх та неповнолітніх осіб. Малолітні або неповнолітні особи не мають права власності або права користування предметом іпотеки (п. 1.5 статті 1 договору іпотеки). Також [PERSON] подала до банку заяву про те, що не має дітей (у тому числі усиновлених), які не досягли 18-ти років, і не є опікуном чи піклувальником стосовно дітей, які не досягли 18-ти років (а. с. 211, т. 1). Разом з тим, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON], [INFO] (а.с. 111, т. 1) та [PERSON], [INFO] (а.с. 107, т. 1). Згідно копії паспорта [PERSON], його місце проживання зареєстроване за адресою [ADDRESS] з 17.05.1995 року (а.с. 113(зворот), т. 1). Аналогічні дані про місце реєстрації [PERSON] надані відділом адресно-довідкової роботи УДМС України у Вінницькій області 04.06.2015 року (а.с. 181, т. 1). Також ВАДР УДМС України у Вінницькій області повідомлено на запит суду, що [PERSON], [INFO] зареєстрована з 02.03.2007 року за адресою [ADDRESS] шляхом вписання в адресний листок прибуття матері - [PERSON], [INFO] (а.с. 181, т.1). Факт проживання у вказаній квартирі [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 1999 року підтверджено актом сусідів від 29.01.2013 року, підписи яких посвідчені в МКП ЖЕК-12 (а.с. 108, т. 1). Згідно довідки ЗОШ № 34 від 19.06.2013 року [PERSON] проживав за адресою [ADDRESS] і з 2000 по 2010 рік навчався у Спеціалізованій середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням математики і фізики № 34 м. Вінниці. (а.с. 46, т. 2) Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Місце проживання неповнолітньої малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини. Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Так, відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», судам необхідно в кожному конкретному випадку враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів. При розгляді справи судом достовірно було встановлено, що іпотекодавець [PERSON], укладаючи договір іпотеки, гарантувала, що за місцем знаходження предмета іпотеки не зареєстровані та фактично не проживають (не мають права користування) малолітні чи неповнолітні особи, та передача спірної квартири в іпотеку не порушує прав та інтересів зазначених осіб (п. 1.5 статті 1 договору іпотеки). Однак, при цьому, установивши, що іпотекодавець [PERSON] приховала той факт, що право користування спірним житлом фактично мали неповнолітні діти, а також, що права неповнолітніх внаслідок укладення цього договору не порушені, слід дійти обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання указаного договору іпотеки недійсним. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з того, що порушення прав позивача пов'язано з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 3 654,00 грн. В зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову [PERSON], понесені нею судові витрати слід залишити за нею. На підставі наведеного та

Outcome: approved