Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

25.01.2019 року Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області звернувся з позовом до суду до відповідача [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Головне територіальне управління юстиції у Харківській області про стягнення коштів у розмірі 1042372,74 грн., в порядку вимог ст. 1212 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог вказують, що в провадженні Київського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться виконавче провадження ВП 40021419 про стягнення з [PERSON] на користь стягувачів, в тому числі на користь [PERSON] сум боргу за виконавчими документами. В ході примусового виконання вказаного зведеного виконавчого провадження державним виконавцем було виявлено нерухоме майно, належне боржникові, на яке було накладено арешт та в подальшому реалізовано на прилюдних торгах, проведених спеціалізованою організацією ПП "Нива-В.Ш.». Переможцем цих торгів згідно протоколу від 17.03.2014 № 2113541/1 стала [PERSON] , яка сплатила в рахунок придбання житлового будинку з надвірними будівлями - 1037418 грн. та гарантійний внесок в розмірі 168850,50 грн. та згідно протоколу від 17.03.2014 № 2113541/2 в рахунок придбання земельної ділянки - 109392 грн. та суму гарантійного внеску в розмірі 17776,50 грн. 26.03.2014 переможець прилюдних торгів [PERSON] перерахувала грошові кошти за придбаний житловий будинок та земельну ділянку на депозитний рахунок Київського ВДВС, про що державним виконавцем було складено два акти від 09.04.2014 про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна. Суми гарантійних внесків залишились спеціалізованій організації ПП "Нива-В.Ш." в рахунок надання останньою послуг з реалізації цього майна. Кошти, отримані від реалізації майна боржника, відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" (редакція, що діяла до 05.10.2016), які надійшли на депозитний рахунок Київського ВДВС від [PERSON] були перераховані представнику стягувана [PERSON] - [PERSON] Так, згідно платіжного доручення № 1503 від 30.04.2014 сума в розмірі 1010645,46 грн. та платіжного доручення № 1504 від 30.04.2014 сума в розмірі 727,28 грн., а всього 1042372,74 грн. була перерахована [PERSON] через його представника за довіреністю ВМ 65 5614 - [PERSON] на відповідні банківські рахунки, вказані в заяві. Згодом, колишній власник реалізованого нерухомого майна [PERSON] оскаржив у судовому порядку результати торгів та рішенням від 09.12.2015 було визнано результати прилюдних торгів не дійсними. На підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 09.12.2015, начальником Київського ВДВС було винесено постанову про перевірку виконавчого провадження від 20.04.2016, якою було скасовано два акти державного виконавця про проведені прилюдні торги з реалізації арештованого майна від 09.04.2014. Крім того, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20.09.2016 у справі № 640/9263/16-ц задоволений позов [PERSON] , яким визнано недійсним і скасовано видане [PERSON] свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 23.04.2014 за реєстровим № 809 на двоповерховий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 468,5 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнано недійсним і скасовано видане [PERSON] . приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В А. свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 23.04.2014 за реєстровим № 810 на земельну ділянку, загальною площею 0,0843 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; витребувано житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку з володіння [PERSON] на користь [PERSON] Вказане рішення набрало законної сили. Після звернення [PERSON] з позовом до суду рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 року по справі 640/3799/17 було частково задоволені вимоги [PERSON] та стягнуто з Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління і юстиції у Харківській області на користь [PERSON] 1037418 грн., («плачених в якості остаточного розрахунку за придбання житлового будинку [ADDRESS] та кошти в сумі 109392 грн., сплачені в якості остаточного розрахунку за придбання земельної ділянки за цією ж адресою. Стягнуто з Київського ДВС на користь [PERSON] судовий збір 6880 грн. В решті позовних вимог - відмовлено. Дане рішення набрало чинності. На підставі вищевикладених обставин, позивач вказує, що з часу набрання законної сили рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09.12.2015 у справі 640/6828/15-ц [PERSON] набув обов`язку щодо повернення на рахунок органу державної виконавчої служби, отриманих внаслідок реалізації арештованого майна, коштів у розмірі 1042372,74 грн., однак цього не зробив, а тому Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області звернувся до суду з позовом та просить стягнути з [PERSON] в порядку вимог ст. 1212 ЦК України суму в розмірі 1042372,74 грн. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 29.01.2019 року відкрито провадження по даній справі, призначено підготовче провадження. Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 29.01.2019 року за заявою позивача вжито заходів забезпечення позову та накладено арешт на майно відповідача в межах суми позову. Згідно ухвали Харківського апеляційного суду від 23.04.2019 року відхилено апеляційну скаргу [PERSON] та залишено без зміни ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 29.01.2019 року про забезпечення позову. 20.02.2019 року до суду наданий відзив відповідача на позовну заяву, в якій він просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування доводів вказує, що реалізація майна боржника [PERSON] на прилюдних торгах відбувалась на виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року, яким було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти на загальну суму 4992 402 грн. 73 коп. Однак, 25 червня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою рішення апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року скасував, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2013 року залишив в силі. З огляду на те, що рішення апеляційного суду від 12 лютого 2014 року, на примусове виконання якого було проведено прилюдні торги та реалізовано майно боржника, було скасоване ухвалою суду касаційної інстанції, 11 липня 2014 року [PERSON] звернувся в районний суд із заявою про поворот виконання рішення суду, за результатами розгляду якої 30 вересня 2014 року Київський районний суд м. Харкова постановив ухвалу, якою суд допустив поворот виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2013 року та стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно стягнуту за рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року грошову суму у розмірі 1082251 грн. 72 коп. (1 333 500 грн. 00 коп. - 249 485 грн. 72 коп. - 1 700 грн.). Вказана ухвала районного суду була частково змінена ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2014 року, якою було зменшено розмір стягнутої з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно стягнутої за рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року грошової суми. На виконання вказаної ухвали суду апеляційної інстанції 26 січня 2015 року районним судом стягувану [PERSON] було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на його користь грошових коштів, який стягувачем було пред`явлено до виконання в Київський ВДВС ХМУЮ. Постановою державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ від 06 лютого 2015 року було відкрито виконавче провадження № 46703779 за вказаним вище виконавчим листом та знаходиться на виконанні державної виконавчої служби. Зазначає, що оскільки грошові кошти, отримані [PERSON] від реалізації майна боржника підлягають стягненню в примусовому порядку не на користь держави, а саме на користь боржника [PERSON] , у зв`язку з цим ці ж самі кошти не можуть бути стягнуті повторно, але вже на користь іншого стягувача - Київського ВДВС м. Харкова ГТУЮ Харківській області. Отже, з наведеного вбачається подвійна відповідальність [PERSON] перед боржником та державною виконавчою службою за одне і те саме діяння. Крім того, посилається на положення ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про прав людини і основоположних свобод, що нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було особу виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедурою держави. 04.03.2019 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому просить врахувати, що [PERSON] без достатніх правових підстав набув кошти, які [PERSON] були перераховані Київським ВДВС внаслідок торгів з реалізації арештованого майна, які в подальшому були визнані недійсними, а відтак підстава для їх набуття (збереження) відпала. Посилання відповідача на той факт, що ці кошти бажають одночасно отримати [PERSON] і Київський ВДВС м. Харків ГТУЮ не відповідають дійсним обставинам справи та не базуються на правових приписах чинного законодавства. Оскільки перш за все, і це повною мірою підтверджено відповідними доказами, існує рішення у справі № 640/6828/15, яке є обов`язковим до виконання не території України. За наслідками прийняття такого рішення відповідальність у [PERSON] виникла перед [PERSON] або Київським ВДВС м. Харків ГТУЮ (який в свою чергу перерахував її кошти [PERSON] ), а тому твердження відповідача про бажання [PERSON] їх отримати в порядку повороту виконання не узгоджується з нормативними приписами чинного законодавства. Грошові кошти були отримані відповідачем на підставі ЗУ «Про виконавче провадження» та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів, наслідок проведення прилюдних торгів з реалізації арештові майна. Після вступу в законну силу рішення про визнання прилюдних торгів недійсними відпала встановлена законодавством підстава для отримання грошових коштів. Отже, грошові кошти підлягають поверненню на депозитний рахунок Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків ГТУЮ у Харківській області як безпідставно набуті. 19.03.2019 року до суду надані пояснення третьої особи, в яких просять позовні вимоги Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків ГТУЮ у Харківській області задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 10.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляду справи по суті позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача, третьої особи просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, які були викладені у позові та відповіді на відзиву, поясненнях та стягнути з з [PERSON] на користь Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області суму в розмірі 1042372,74 грн. та стягнути понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду, у зв*язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, згідно вимог ст. 223 ЦПК України. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст.5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Право на захист є самостійним суб`єктивним правом, тобто юридично закріпленою можливістю використовувати передбачені законом заходи правоохоронного характеру з метою відновлення порушеного права шляхом застосування відповідних способів та засобів захисту. У відповідності із загальними принципами цивільного судочинства, особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Верховний Суд України у постанові від 21.05.2012 р. зробив висновок, посилаючись на ст. 55 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, згідно з якими кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, та зазначив, що обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням вказаних положень та з урахуванням майбутнього результату. Тобто ефективний спосіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання особою відповідного відшкодування. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства", Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Судом встановлено, що на виконанні в Київському ВДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться виконавче провадження ВП №40021419 про стягнення з [PERSON] на користь стягувачів, в тому числі на користь [PERSON] суми боргу за виконавчими документами. В ході примусового виконання вказаного зведеного виконавчого провадження державним виконавцем було реалізовано на прилюдних торгах нерухоме майно, проведених спеціалізованою організацією ПП "Нива-В.Ш.». Переможцем цих торгів згідно протоколу від 17.03.2014 № 2113541/1 стала [PERSON] , яка сплатила в рахунок придбання житлового будинку з надвірними будівлями - 1037418 грн. та гарантійний внесок в розмірі 168850,50 грн. та згідно протоколу від 17.03.2014 № 2113541/2 в рахунок придбання земельної ділянки - 109392 грн. та суму гарантійного внеску в розмірі 17776,50 грн. 26.03.2014 переможець прилюдних торгів [PERSON] перерахувала грошові кошти за придбаний житловий будинок та земельну ділянку на депозитний рахунок Київського ВДВС, про що державним виконавцем було складено два акти від 09.04.2014 про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна. Суми гарантійних внесків залишились спеціалізованій організації ПП "Нива-В.Ш." в рахунок надання останньою послуг з реалізації цього майна. Також, сторонами не оскаржується і судом встановлено, що грошові кошти, отримані від реалізації майна боржника, відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" надійшли на депозитний рахунок Київського ВДВС від [PERSON] та були перераховані представнику стягувана [PERSON] - [PERSON] згідно платіжного доручення № 1503 від 30.04.2014 (сума в розмірі 1010645,46 грн.) та платіжного доручення № 1504 від 30.04.2014 (сума в розмірі 727,28 грн.) , а всього 1042372,74 грн. була перерахована [PERSON] через його представника за довіреністю ВМ 65 5614 - [PERSON] на відповідні банківські рахунки, вказані в заяві. (а.с. 26-27). Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 09.12.2015 було визнано результати прилюдних торгів недійсними по реалізації даного арештованого майна. На підставі даного рішення суду від 09.12.2015, начальником Київського ВДВС було винесено постанову про перевірку виконавчого провадження від 20.04.2016, якою було скасовано два акти державного виконавця про проведені прилюдні торги з реалізації арештованого майна від 09.04.2014. Відповідного до заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 20.09.2016 визнано недійсним і скасовано видане [PERSON] свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 23.04.2014 за реєстровим № 809 на двоповерховий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 468,5 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнано недійсним і скасовано видане [PERSON] . приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В А. свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 23.04.2014 за реєстровим № 810 на земельну ділянку, загальною площею 0,0843 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; витребувано житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку з володіння [PERSON] на користь [PERSON] Вказане рішення набрало законної сили. Також, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.12.2017 року по справі 640/3799/17 було частково задоволені вимоги [PERSON] та стягнуто з Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління і юстиції у Харківській області на користь [PERSON] 1037418 грн., («плачених в якості остаточного розрахунку за придбання житлового будинку [ADDRESS] та кошти в сумі 109392 грн., сплачені в якості остаточного розрахунку за придбання земельної ділянки за цією ж адресою. Стягнуто з Київського ДВС на користь [PERSON] судовий збір 6880 грн. В решті позовних вимог - відмовлено. Дане рішення набрало чинності та виконане. (а.с. 180). Всі ці обставини, які встановлені судом знайшли своє підтвердження в рішеннях суду, які набрали чинності та звернуті до виконання. (а.с. 28-51). Відповідно до вимог ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьої даної статті також передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Таким чином, дослідивши вказані вищезазначені обставини по даній справі, суд приходить до висновку, що з моменту набрання законної сили рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09.12.2015 у справі 640/6828/15-ц про визнання торгів недійсними відповідач набув обов`язку щодо повернення на рахунок органу державної виконавчої служби, отриманих внаслідок реалізації арештованого майна, коштів у розмірі 1042372,74 грн. Даний висновок суду узгоджується і з позицією Верховного Суду України в постанові від 18.11.2015 де вказано, що наслідком визнання результату прилюдних торгів, яким фактично є оформлений у вигляді протоколу про результати торгів договір купівлі-продажу, недійсним є повернення сторін договору купівлі- продажу продавця і покупця - до первісного стану, тобто реституція як спосіб захисту, що характерний для зобов`язальних відносин. Реституція в цивільному законодавстві передбачає не лише права, а й обов`язки кожної із сторін недійсного договору. Праву однієї сторони завжди відповідає обов`язок цієї сторони повернути другій стороні все одержане за недійсним правочином. Отже, повернення стороні договору коштів, які вона сплатила за оспорюваним правочином, іншою стороною можливе лише у випадку визнання такого правочину недійсним. При цьому, суд погоджується з позицією про те, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить механізму повернення грошових коштів, сплачених переможцем прилюдних торгів, в разі визнання таких торгів недійсними, а тому підлягають застосуванню загальні норми права. Зокрема, зобов`язання повернення безпідставно набутого майна (підстава, на якій були набуті грошові кошти, згодом відпала) урегульовано ст. 1212 ЦК У країни, яку і просить застосувати позивач в даному позові шляхом повернення на депозитний рахунок Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області грошових коштів як безпідставно набутих за торгами, які визнані недійсними. Посилання у відзиву відповідача на те, що одні і ті ж кошти бажають одночасно отримати і [PERSON] , і Київський ВДВС м. Харків ГТУЮ від [PERSON] не відповідає дійсності та є необґрунтованим, оскільки за рішенням суду по справі № 640/6828/15, яке набуло чинності та звернуто до виконання у Подвезька виникла відповідальність перед [PERSON] або Київським ВДВС м. Харків ГТУЮ щодо повернення безпідставно набутих коштів, а тому твердження відповідача про бажання [PERSON] отримати в порядку повороту виконання рішення суду гроші не узгоджується з нормативними вимогами чинного законодавства. Також, суд зазначає, що порушень ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про права людини і основоположних свобод під час розгляду справи встановлено не було. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів є доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки дані вимоги знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими, доведеними та є єдиним належним способом відновлення порушеного права Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 17202,15 грн.

Outcome: approved