Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У квітні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" звернулося до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у загальному розмірі 99 559,83 грн. на підставі договору №K3XRRХ02230074 від 24.05.2007. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору №K3XRRХ02230074 від 24.05.2007 [PERSON] отримала кредит у розмірі 4470,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також за іншими витратами згідно з Умовами. У зв"язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 26.03.2021 має заборгованість у сумі 193315,11 грн., яка складається з наступного: 4470,00 грн. - заборгованість за кредитом; 93521,62 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1314,24 грн. - заборгованість з комісії за користування кредитом; 94009,25 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Позивач звертає увагу суду, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 99559,83 грн., яка складається з наступного: 4470,00 грн. - заборгованість за кредитом; 93521,62 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1314,24 грн. - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 253,97 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.04.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судові засідання 26.05.2021, 29.06.2021 та 07.09.2021 сторони не з`явились, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено. 18.10.2021 розгляд справи відкладено на 30.11.2021. 01.11.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що 02.10.2008 позивач подав позов про стягнення з відповідачки заборгованості за договором №K3XRRХ02230074 від 24.05.2007. Деснянським районним судом міста Києва була постановлена ухвала про відкриття провадження у справі № 2-6282/08 від 06.11.2008 за позовом Закритого акціонерного товариства «Приват Банк» до неї з тих самих підстав та з тим самим предметом. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22.12.2008 позовну заяву ЗАТ «ПриватБанк» залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою в судове засідання представника позивача. В мотивувальний частині ухвали зазначено, що [PERSON] позовні вимоги не визнала, вказала, що ніякого відношення до кредиту не має, коштів в банку не брала. Також судом встановлено, що представник позивача в судове засідання не з`явився тричі. Згодом, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до приватного нотаріуса ЧМНО Завалієва А.А. про вчинення виконавчого напису щодо стягнення з відповідача заборгованості за тим самим кредитним договором. 25.08.2016 всупереч законодавству, поза межами трирічного строку з дня виникнення вимоги, приватний нотаріус ЧМНО Завалієв А.А. вчинив виконавчий напис №3459 щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів в розмірі 75666,35 грн. на користь АТ КБ «ПриватБанк». Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14.05.2018 у справі № 754/8669/17 виконавчий напис приватного нотаріуса ЧМНО Завалієва А.А. № 3459 від 25.08.2016 визнано таким, що не підлягає виконанню. Відповідач вказує, що трирічний строк позовної давності для вимог Позивача сплинув ще 02.10.2011. Тобто виходячи з розрахунку, банк знав про те, що «існує» заборгованість, звертався до суду 02.10.2008, натомість в матеріалах справи відсутні будь-які посилання про поважні причини пропуску строку позовної давності. Крім того, 01.11.2021 відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. 17.11.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази погашення кредитної заборгованості за договором. Правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Стосовно посилань відповідача на звернення Банку з позовом до суду в 2008 році, зауважує, що зазначений позов було залишено без розгляду, тому позивач має право звернутися до суду повторно. Стосовно посилання Відповідача на виконавчий напис нотаріуса, зазначив, що такі посилання є безпідставними, оскільки виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню. Позивач вказує, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У судове засідання 30.11.2021 відповідач та її представник з`явились, заперечували щодо задоволення позовних вимог. Представник позивача до суду не з`явився, повідомлявся про розгляд справи належним чином. Заслухавши пояснення відповідача та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Позивач на підтвердження укладення договору між ним та [PERSON] надав до матеріалів справи заяву № K3XRRХ02230074 від 24.05.2007. Відповідно до умов передбачених у заявці № K3XRRХ02230074 від 24.05.2007 Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 4470,00 грн. на строк 12 місяців з 24.05.2007 по 24.05.2008 включно, з умовами сплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 1.0% на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 109,52 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 745,00 грн. в обмін на зобов`язання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (СТАНДАРТ) (далі -"Умови") строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з "20" по "25" число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 507,02 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Позивач 02.10.2008 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за договором № K3XRRХ02230074 від 24.05.2007, яку було прийнято судом до розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22.12.2008 у справі №2-6282/08 позовну заяву ЗАТ «ПриватБанк» залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою в судове засідання представника позивача. 25 серпня 2016 року Приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» невиплачених в строк відповідно до умов Кредитного договору КЗXRRX02230074 від 24.05.2007 та розрахунку заборгованості за договором станом на 26.07.2016 грошових коштів у сумі 75666 грн. 35 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4470,00 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 25342,45 грн., заборгованості з комісії у розмірі 1314,24 грн., заборгованості з пені у розмірі 40460,31 грн., заборгованості за штрафами (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн., заборгованості за штрафами (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 3579,35 грн. Стягнення здійснене за період з 24 травня 2007 року по 26 липня 2016 року. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14.05.2018 у справі № 754/8669/17 вказаний вище виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором № КЗXRRX02230074 від 24.05.2007, яка станом на 26.03.2021 становить 99559,83 грн. та складається з наступного: 4470,00 грн. - заборгованість за кредитом; 93521,62 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1314,24 грн. - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 253,97 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Вимогами статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною, укладеного між сторонами кредитного договору, і, що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі № 6-2320цс16. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15. Враховуючи викладену позицію Верховного Суду України, а також встановлені обставини про відсутність в матеріалах справи заяв відповідача про приєднання до Умов в наступних редакціях і самих примірників Умов у нових редакціях, а також відсутність підпису відповідача на Умовах, доданих позивачем до позовної заяви, суд приймає до уваги тільки ті умови договору, що викладені в заяві позичальника №K3XRRХ02230074 від 24.05.2007, як такі, що узгоджені сторонами. У матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем заборгованості за кредитом в розмірі 4470,00 грн. Водночас, як зазначалося вище, відповідач подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Так, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»). В умовах договору (заяви) сторони встановили строк його дії, а саме з 24.05.2007 по 24.05.2008, оскільки відповідач на момент закінчення строку договору не виконав свої зобов`язання, то саме з 25.05.2008 права кредитора були порушені, враховуючи загальний строк позовної давності, який складає 3 роки, таким чином строк позовної давності за заявою позичальника №K3XRRХ02230074 від 24.05.2007 сплив 25.05.2011. Натомість позивач звернувся до суду з даним позовом у квітні 2021 року, таким чином суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 4470,00 грн. за заявою позичальника №K3XRRХ02230074 від 24.05.2007 у зв"язку зі спливом позовної давності щодо даної вимоги. Щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові у справі № 308/2313/15-ц (провадження №61-733св17) від 05.08.2020 року, у справі №713/523/17 від 15.01.2020. З заяви позичальника вбачається, що сторони визначили строк надання кредиту, а саме з 24.05.2007 по 24.05.2008, у зв`язку з чим нарахування позивачем заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом після спливу строку повернення кредиту є безпідставним. При цьому, відсотки нараховані у період дії кредиту задоволенню не підлягають у зв"язку зі спливом позовної давності для їх стягнення. Отже, підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом немає. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача комісії за користування кредитом слід зазначити таке. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Згідно із цим законом послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на момент укладення Договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зроблено висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Враховуючи наведені положення Закону, суд не може погодитися з нарахуванням позивачем заборгованості, оскільки супроводження кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1 314,24 грн. заборгованості за комісією задоволенню не підлягають. Щодо нарахованої позивачем пені суд виходить з такого. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Анкета позичальника від 24.05.2007 умов щодо стягнення пені не містить. Також суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору Отже, не можуть бути прийняті судом до уваги Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, оскільки в заявці позичальника №КЗXRRX02230074 від 24.05.2007 не передбачено стягнення пені, тому позовна вимога про стягнення пені є необгрунтованою та задоволенню не підлягає. З урахуванням наведеного, позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed