Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [INFO] помер його батько [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 22.05.1995 року, видане виконкомом Зорянської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За життя 20 квітня 1989 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно на день смерті заповів своїм дітям в рівних долях. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за №67. У встановлений ст.1269 ЦК України строк він прийняв спадщину, подавши до Царичанської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. В липні 2017 року він звернувся до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте отримав усну відмову від нотаріуса у видачі свідоцтва з причини відсутності правовстановлюючих документів на будинок. [PERSON] купив вказаний будинок 15.06.1936 року, про що свідчить договір купівлі-продажу, завірений Могилівською сільською радою. Крім цього, ніяких інших документів у батька не було. Договір купівлі-продажу був укладений письмово та посвідчений головою Могилівської сільської ради та завірений печаткою. Зауважує, що на час укладення договору було чинне Положення "Про державний нотаріат", затверджене постановою ВЦВК РНК УРСР "Про введення в дію положення "Про державний нотаріат" від 20.07.1930 року. Відповідно до ст.2 розділу 1 "Функції нотаріуса" функції нотаріуса в селах та поселеннях, де відсутні нотаріальні контори, покладені на посадових осіб сільських рад; п.г) ст.3 розділу 1 положення "Про державний нотаріат" до повноважень посадових осіб виконкомів сільських рад відносилось посвідчення договорів купівлі-продажу будівель та споруд вартістю до 600 карбованців. Крім цього, абз.2 ст.9 розділу 2 "Загальні правила діяльності нотаріуса" положення "Про державний нотаріат" від 20.07.1930 року надається пояснення, що термін "нотаріус" застосовується до посадових осіб міських, сільських рад у випадках, визначених цим положенням (у випадку відсутності нотаріальної контори в місті або селі). Таким чином, на час укладення договору купівлі-продажу 15.06.1936 року вимоги законодавства щодо нотаріального посвідчення договору були дотримані. При цьому, щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за діючим на той час законодавством до 18 липня 1963 року (дата прийняття ЦК Української РСР) взагалі визначення приватної власності та поняття реєстрації права приватної власності на нерухоме майно з'явилось в Україні з прийняттям Закону України "Про власність" 16.12.1993 року, але жодного підзаконного нормативного акту, що регулював порядок реєстрації права власності не було. Фактично обов'язок реєстрації права власності на нерухомість з'явився в громадян України 13.12.1995 року з прийняттям наказу Держжитлокомунгоспу України "Про затвердження правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб", яким повноваження щодо реєстрації об'єктів нерухомості покладався на місцеві бюро технічної інвентаризації, тобто тоді, коли [PERSON] вже помер. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом він не має можливості отримати, а тому був вимушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.ст.1216, 1233, 1268 ЦК України, прохає суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/5 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та прохав їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи в суді, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність чи відкладення розгляду справи до суду не надіслали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, відмовляється від своєї частки в спадковому майні на користь [PERSON], позовні вимоги визнає повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, відмовляється від своєї частки в спадковому майні на користь [PERSON], позовні вимоги визнає повністю. Суд, заслухавши думку представника позивача [PERSON] - адвоката [PERSON] та відповідача [PERSON], перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). За правилами ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 22.05.1995 року, видане виконкомом Зорянської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-12). За життя 20 квітня 1989 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно на день смерті заповів своїм дітям в рівних долях. Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за №67 (а.с.7). Позивач після смерті батька [PERSON] спадщину у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини прийняв. Проте, позивач, звернушись в липні 2017 року до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, отримав усну відмову від нотаріуса у видачі свідоцтва з причини відсутності правовстановлюючих документів на будинок. [PERSON] купив вказаний будинок 15.06.1936 року, про що свідчить договір купівлі-продажу, завірений Могилівською сільською радою. Договір купівлі-продажу був укладений письмово та посвідчений головою Могилівської сільської ради та завірений печаткою відповідно до вимог чинного на час укладення даного договору законодавства. У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Веллі Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності та підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також відмови відповідачів [PERSON] та [PERSON] від своїх частин в спадковому майні на користь позивача [PERSON], суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для винесення судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач [PERSON] в позовній заяві вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, сплаченого при поданні позову, не заявляв, тому судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved