Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів в сумі 15\~000 грн. та 50\~000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, суду пояснили, що вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 листопада 2015 року, який набрав законної сили, позивача визнано невинуватим в умисному завданні [PERSON] середньої тяжкості тілесних ушкоджень та виправдано. Оскільки під час досудового провадження [PERSON] сплатив відповідачу 15\~000 грн. у відшкодування завданої їй моральної шкоди, вважали, що ці кошти відповідач набув безпідставно. Строк позовної давності вважали непропущеними, тому що право вимоги у позивача виникло після 29 березня 2016 року дати набрання вироком законної сили. Моральну шкоду та її розмір [PERSON] обгрунтував тим, що неповернення грошових коштів призвело до порушення його нормальних життєвих зв»язків, погіршило стан здоров»я, примушує його вживати додаткових зусиль для організації свого життя. [PERSON] позов не визнала; її представник [PERSON] суду пояснив, що низька якість досудового слідства стала причиною того, що суд виправдав [PERSON] через брак та суперечливість доказів обвинувачення. Проте, судом встановлено, що сам факт заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень [PERSON] мав місце. Це підтвердили всі проведені у кримінальному провадженні судово-медичні експертизи. Під час досудового слідства [PERSON] добровільно передав потерпілій через свого захисника 15\~000 грн. у відшкодування завданої їй моральної шкоди. На думку представника, ці кошти не можна вважати безпідставно отриманими, а поведінку потерпілої - недобросовісною. [PERSON] заявив про пропуск строку позовної давності ( т.1, а. с. 221-224), оскільки його перебіг почався15 жовтня 2012 року, коли [PERSON] подав заяву про те, що не визнає себе винним, а закінчився відповідно 16 жовтня 2015 року. Суд, вислухавши учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: У провадженні Автозаводського районного суду м.Кременчука перебувало кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України. [PERSON] обвинувачувався в тому, що 18 квітня 2012 року близько 14-ї години у палаті № 4 терапевтичного відділення першої лікарні м. Кременчука під час конфлікту з завідувачкою відділення [PERSON] умисно завдав їй ребром долоні удару по кисті лівої руки. В результаті [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому п»ятої п»ясної кістки лівої кисті руки, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров»я. Автозаводський районний суд м. Кременчука 10 листопада 2015 року ухвалив виправдувальний вирок у справі, дійшовши висновку про недоведеність вини [PERSON], оскільки стороною обвинувачення не були надані достатні докази вини обвинуваченого. Зокрема, суд у вироку зазначав (т. 1 а. с. 12-18) про те, що сторонами кримінального провадження були надані суперечливі докази механізму завдання тілесних пошкоджень потерпілій. Суд вжив вичерпних заходів, проте протиріччя усунуті не були. Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 березня 2016 року виправдувальний вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука залишено без змін. Колегія суддів апеляційного суду, посилаючись на положення статті 62 Конституції України, погодилась з висновками суду першої інстанції про недоведеність винуватості [PERSON] в інкримінованому йому злочині (т. 1 а. с. 19-24). Під час досудового слідства у справі, маючи статус підозрюваного, щоб уникнути кримінального переслідування, [PERSON] 5 вересня 2012 року через свого захисника [PERSON] передав [PERSON] 15\~000 грн. [PERSON] видала розписку про отримання нею зазначених коштів у відшкоджування моральної шкоди і відмовилась від цивільного позову у кримінальному провадженні. Проте, як пояснив її представник, обіцянок відмовитись від обвинувачення не давала. Вирішуючи позов в частині стягнення безпідставно набутих коштів, суд виходить з положень статті 1212 ЦК України про те, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до пункту 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Вина [PERSON] у завданні середньої тяжкості тілесних ушкоджень [PERSON] не була доведена, тому у нього не виникло зобов»язання відшкодувати їй моральну шкоду. Це дає підстави вважати грошові кошти, отримані [PERSON] такими, що набуті нею безпідставно. Строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки право вимагати ці кошти у позивача виникло після набуття чинності виправдувальним вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука - 29 березня 2016 року. Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути… відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини 2 статі 23 ЦК України \~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пленум Верховного Суду України у Постанові N 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз»яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію", ст.44 Закону "Про авторське право і суміжні права"); - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди в разі неповернення безпідставно набутого майна діючим цивільним законодавством України не передбачено. Відповідно до статей 215-218 ЦПК України,-

Outcome: approved