Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс" звернулося до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] заборгованість у сумі 2 982,68 грн., з яких: 1633,17 грн. - основного боргу; 1221,72 грн. - інфляційні втрати; 127,79 грн. - 3 % річних. Представник позивача у судовому засіданні зменшив позовні вимоги у зв'язку з погашенням відповідачем боргу у розмірі 1633,17 грн., та просив стягнути на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс" інфляційну суму боргу у розмірі 1221,72 грн. та 3% річних у розмірі 127,79 грн. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Роз'яснивши сторонам наслідки визнання позову, суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 січня 2012 року між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс" та [PERSON] було укладено Договір № 11 про надання послуг, предметом якого є надання послуги по тимчасовому користуванню місцем № 11 для зберігання у підземному гаражі транспортного засобу за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). Відповідно до ч. 1 п. 5 даного Договору, він набуває чинності з моменту його підписання і дійсний один рік, тобто до 02 січня 2013 року, заяви від [PERSON] про припинення договору не надходило. Пунктом 2.1.2. даного Договору встановлено, що виконавець має право вимагати від замовника своєчасного внесення плати та відповідно до п.2.4.3. Договору замовник зобов'язується не пізніше 20 числа кожного місяця здійснювати оплату за надані послуги у розмірі, визначеному у договорі, а саме 544,39 грн. У судовому засіданні встановлено, що позивач належним чином виконало зобов'язання за Договором № 11 від 01.01.2012 року, тоді як [PERSON] свої зобов'язання щодо оплати за надані послуги не виконував, а саме, здійснював оплату за надані послуги не у строки, які безпосередньо визначені у Договорі, у зв'язку з чим, станом на 02.01.2013 року має заборгованість, яка становить 1633,17 грн. Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс" було надіслано [PERSON] Вимогу № 50-4560 від 15.12.2014 року про добровільну сплату основної суми заборгованості в розмірі 1633,17 грн. до 19.12.2014 року, в якій зазначено, що в разі не сплати основного боргу, до нього буде застосовано штрафні санкції. Проте, в наданий для оплати термін, [PERSON] заборгованість не сплатив. [PERSON] станом на 02.01.2013 року мав заборгованість за договором про надання послуг у розмірі 2982,68 грн., яка складається з: суми основного боргу - 1633,17 грн., інфляційної складової - 1221,72 грн., 3% річних - 127,79 грн.,що підтверджується розрахунком (а.с. 11-14). Відповідачем було надано клопотання, в якому він пояснив, що протягом всього часу користування машиномісцем регулярно сплачував кошти та після отримання вимоги про сплату боргу у сумі 1633,17 грн., звернувся до бухгалтерії КП "Житлорембудсервіс" з проханням зробити звірку щодо уточнення суми заборгованості та періоду за який заборгованість виникла, але йому не була надана дана інформація,зазначивши, що розрахунки з КП "Житлорембудсервіс" проводилися безготівкою через ПАТ Банк "Київська Русь", платіжні доручення, які б підтверджували оплату коштів за користування машиномісцем, у нього не збереглися, тому відповідач звернувся до працівників банку з проханням надати виписку по рахунку за весь період сплати коштів, але банк збанкрутів на момент звернення, тому йому було відмовлено. Судом встановлено, що відповідач від користування машиномісцем не відмовлявся. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, приймаючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати.

Outcome: approved