Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

У липні 2015 р. [PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому, з урахуванням заяви від 05.11.2015 р., яка була прийняти Судом до розгляду (а. с. 38 - 39, 40), просить визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1886 від 20.06.2014 р., бланк серії НАА № 775204, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином\~О.М. за реєстровим № 1886, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], на ім'я [PERSON], шляхом виключення запису від 20.06.2014 р. № 6086681 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витребувати квартиру [ADDRESS], з незаконного володіння [PERSON] на її користь. Від [PERSON] та [PERSON] заяв про визнання позову або заперечень проти позову не надходило. Судом з'ясовано, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування від 13.03.2014 р. (далі - Договір дарування), відповідно до умов якого перша подарувала другій квартиру [ADDRESS] (далі - Квартира). Зазначена обставина встановлена рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17.06.2015 р. у справі № 274/4262/14-ц у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, яке набрало законної сили, відомості про його скасування на момент розгляду справи відсутні (а. с. 6). Між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 1886 від 20.06.2014 р., бланк серії НАА № 775204, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином\~О.М. за реєстровим № 1886 (далі - Договір купівлі-продажу), згідно з умовами якого перша продала другій Квартиру. Право власності на Квартиру було зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис від 20.06.2014 р. № 6086681, що підтверджується Інформаційною довідкою від 14.07.2015 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а. с. 7). Між тим, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17.06.2015 р. у справі № 274/4262/14-ц у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування визнано недійсним Договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнано недійсним (а. с. 6). Абзацом першим частини першої статті 216, частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином Договір дарування у зв'язку з визнанням його Апеляційним судом Житомирської області недійсним не створював юридичних наслідків, зокрема, не породжував виникнення у [PERSON] права власності на Квартиру. Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 658 Цивільного кодексу України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до частин перших статей 317 та 319 Цивільного кодексу України що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тобто [PERSON], не будучи власником Квартири, не мала права відчужувати (продавати) її [PERSON], такий правочин суперечить наведеним вище положенням статей 311, 319 та 658 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу підлягає задоволенню. Частиною першою статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації права власності на Квартиру за [PERSON]) передбачено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). Пунктом 1 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації права власності на Квартиру за [PERSON]) встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Як зазначалось вище, державна реєстрація права власності на Квартиру за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис від 20.06.2014 р. № 6086681, була проведена на підставі Договору купівлі-продажу, який укладено з порушенням статей 311, 319 та 658 Цивільного кодексу України, та який у зв'язку з чим визнано недійсним. Таким чином наявна підстава для скасування державної реєстрації права власності на Квартиру за [PERSON]. Між тим, позов [PERSON] в частині вимоги про скасування цієї реєстрації шляхом виключення запису від 20.06.2014 р. № 6086681 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підлягає задоволенню частково, а саме - без зазначення яким шляхом скасовується така реєстрація, оскільки порядок скасування державної реєстрації визначений, зокрема, абзацом другим частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень": у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Крім того, статтею 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Тобто, по-перше, рішення суду про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав і є підставою для внесення до Державного реєстру прав записів про скасування державної реєстрації таких прав, а по друге, суду на надано повноважень виключати записи про державну реєстрацію з Державного реєстру прав, ці повноваження належать виключно державному реєстратору. Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином [PERSON] має право витребувати Квартиру у добросовісного набувача - [PERSON], тобто її позов у частині такої вимоги підлягає задоволенню. Частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною першою та третьою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином з [PERSON] та [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовій збір у розмірі по 304,50 грн. з кожної, оскільки [PERSON] від сплати цього судового збору звільнена на підставі пункту 8 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Outcome: partial