Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

25.02.2016 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №003403 від 12.01.2016, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 30000 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 12.01.2016 між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №003403, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - мінітрактор марки «Dongfeng 244 каб» вартістю 60 000 грн. 00 коп. та передати предмет лізингу у користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених цим договором. 12.01.2016 на виконання умов договору позивач сплатив 50% вартості вказаного трактора в розмірі 30 000 грн. 00 коп. Однак при ознайомленні з умовами вказаного договору, позивачу стало відомо, що сплачена ним сума є комісією за організацію і оформлення договору, а не часткою вартості трактора. Таким чином вважав вказані обставини такими, що свідчать про нечесну підприємницьку діяльність відповідача, і в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання недійсним зазначеного договору. Крім того зазначає, що вказаний договір фінансового лізингу всупереч вимогам ч.2 ст. 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, у зв'язку з чим вважає вказаний договір нікчемним. Також, позивач посилався на наявність несправедливих умов договору та відсутність у відповідача ліцензії для залучення фінансових активів від фізичних осіб, що також є підставою згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст. 227 ЦК України для визнання недійсним зазначеного договору. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини та підстави, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на викладене в письмових запереченнях проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що при укладенні вказаного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що ставляться чинним законодавством, дотримані всі вимоги щодо змісту та форми договору, будь-яких зауважень чи претензій щодо його незрозумілості позивач [PERSON] не заявляв. Крім того, зазначив, що твердження позивача про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу є безпідставними, виходячи з того, що дані правовідносини регулюються виключно положеннями ст.ст. 806, 807, 808, 809 ЦК України та спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг», що визначає правові та економічні засади фінансового лізингу і даними нормами не передбачено нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що 12.01.2016 між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу №003403, відповідно до умов якого ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - мінітрактор марки «Dongfeng 244 каб» вартістю 60 000 грн. 00 коп. та передати предмет лізингу у користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених цим договором. (а.с.18-30) На виконання умов вказаного договору 12.01.2016 позивач [PERSON] оплатив платіж по вказаному договору лізингу у розмірі 30 000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією №ПН174 від 12.01.2016 (а.с. 33) Відповідно Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №003403 вартість предмета лізингу на момент укладання договору складає 300 000грн., авансовий платіж в розмірі 150 000 грн. 00 коп., щомісячний платіж в розмірі 12 500 грн. 00 коп., комісія за організацію (10%) в розмірі 30 000 грн. 00 коп., комісія за передачу (3%) в розмірі 9 000 грн. 00 коп.(а.с.31) Відповідно до ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізигну (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Ч. 1 ст.215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою ( правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону ) Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону ) Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону) Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи. Частиною 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п. 3 ч.1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт. Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. (п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізінгова компанія «Еталон» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. Отже, станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робило неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «Лізінгова компанія «Еталон». Крім того, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, з правового змісту вказаної вище норми випливає висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Як встановлено судом, у вказаному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та Законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Відповідно до п.3.5 Договору Лізингодавець не несе відповідальність за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Відповідно до ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п.3.5 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015 справа №6-2766 цс15. Як встановлено судом, договір фінансового лізингу №003403 від 12.01.2016, укладений між відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем [PERSON] нотаріально посвідчено не було. Враховуючи встановлені судом обставини справи, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, аналізуючи вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем [PERSON] Відповідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Оскільки судом встановлено недійсність вказаного правочину, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення сплаченої позивачем суми у розмірі 30 000 грн. 00 коп. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. У зв'язку з задоволенням позову, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 551 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved