Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У березні 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява, в якій позивач просить суд стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] банківський вклад у сумі 5 148 доларів США 23 центи, проценти за вказаним вкладом у сумі 3 143 долари США 41 цент, пеню в розмірі 41 480. 24 грн та 3% річних у розмірі 11 749. 67 грн. Стягнути на користь позивача витрати на професійну правову допомогу у сумі 30 000 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 27 січня 2014 року [PERSON] , будучи клієнтом ПАТ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», - Відповідачем) уклав з останнім Договір вкладу «СТАНДАРТ», згідно заяви № SAMDN2500740334058 від 27.01.2014 року. Сума вкладу станом на 27.01.2014 року становила 5148,23 USD (п`ять тисяч сто сорок вісім доларів США двадцять три центи), що чітко зафіксовано в Заяві № SAMDN2500740334058 від 27.01.2014 року. 06.04.2020 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку підготовчого судового засідання. 18.02.2020 року позивачем була направлена заява про розірвання депозитного договору, яка була вручена 20.02.2020 року. Банк надав відповідь, де повідомив про неможливість виконання вимог позивача, що послугувало підставою для звернення до суду. 03.06.2020 до суду надійшов відзив представника відповідача Тузової В.О., в якому зазначено, що АТ КБ "Приватбанк" на цей час не несе жодних зобов`язань за таким договором,а ТОВ "ФК "ФІНІЛОН" є новим боржником за договором, який є предметом спору, у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. 15.06.2020 до суду надійшла відповідь на відзив відповідача. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що переведення боргу допускається лише за згодою кредитора, а відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та укладання Договору з ТОВ ФК "Фінілон" не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку. 06.08.2020 до суду надійшли додаткові пояснення АТ КБ "ПРИВАТБАНК", в яких відповідач наголошує на тому, що у випадку задоволення судом вимог позивача та стягнення коштів з АТ КБ "ПРИВАТБАНК", розрахунок відсотків має бути здійснений наступним чином: з 28.01.2014 р. по 22.02.2020р. за ставкою 10% річних, а з 23.02.2020 по 11.03.2020р. за ставкою "на вимогу" 0,01% річних. Також Відповідач зазначає, що позовна заява не містить жодного нормативного обґрунтування можливості нарахування пені у даному випадку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості. Щодо стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, то відповідач виходить з того, що здійснені позивачем розрахунки виходять за межі загальної позовної давності, а тому нарахування можливе лише за період з 24.03.2017р. по 11.03.2020р. 25.02.2021 до суду надійшли пояснення на додаткові пояснення АТ КБ "ПРИВАТБАНК", в яких представник позивача зазначає, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав, а тому сума нарахованих відсотків за вказаним договором за період з 27.01.2014р. по 11.03.2020 р. становить: 3 143, 41 доларів США. 20.10.2021 до суду надійшла заява позивача про відмову від частини позовних вимог в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» пені у сумі в розмірі 41 480. 24 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення учасників розгляду, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 27 січня 2014 року [PERSON] , будучи клієнтом ПАТ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», - відповідачем) уклав з останнім Договір вкладу «СТАНДАРТ», згідно заяви № SAMDN2500740334058 від 27.01.2014 року. Сума вкладу станом на 27.01.2014 року становила 5148,23 USD (п`ять тисяч сто сорок вісім доларів США двадцять три центи), що чітко зафіксовано в Заяві № SAMDN2500740334058 від 27.01.2014 року. 18.02.2020 року Позивачем була направлена заява про розірвання депозитного договору, яка була вручена 20.02.2020 року. Банк надав відповідь, де повідомив про неможливість виконання вимог позивача. В подальшому укладено договір про переведення боргу від 17.11.2014 року, укладений між відповідачем (АТ КБ "ПриватБанк") та ТОВ ФК "Фінілон", проте суд його не приймає до уваги, оскільки укладено без відома та без згоди Кредитора (порушено ст.203, 228, 633, 520, 521, 513, 1059 ЦК України). Повідомлення про укладення даного Договору було опубліковано відповідачем лише 30.01.2015 року, тобто після його укладення, а відтак на момент правочину згоди кредитора не було. Так як Договір про переведення боргу від 17.11.2014 року укладений без участі Кредитора, він не встановлює нові права та обов`язки для Кредитора. Зокрема, даним Договором не надано право Кредитора вимагати повернення боргу саме у ТОВ "ФК"Фінілон" (ст. 511 ЦК України). Відповідно до вищезазначеної статті, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. Лише у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Відповідно до статті 27 ЦК України, правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним. У вищезазначеному Договорі про переведення боргу від 17.11.2014 відсутня будь-яка норма про права Кредитора до нового Боржника, зокрема, не встановлено право кредитора щодо звернення з вимогою про повернення вкладу з нарахованими процентами саме до нового боржника. Обмеження цього права є нікчемним. Крім того, АТ КБ "Приватбанк" не надано жодного належного доказу здійснення грошового переказу у сумі понад 8 мільярдів гривень на користь ТОВ "ФК "Фінілон". З урахуванням вищевикладених обставин слід прийти до висновку, що кредитор не втратив своє право вимоги до первісного боржника (АТ КБ "Приватбанк"), і тому саме АТ КБ "Приватбанк" є належним відповідачем у даній справі. Так, суд вважає за необхідне зауважити, що враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року по справі 320/5115/17, Велика Палата зазначила, що моментом розірвання депозитного договору є не дата звернення позивачів до Банку з вимогою розірвати договір і повернути кошти, а Рішення Суду про розірвання договорів у, разі відсутності згоди банку розірвати договір умови договору є дійсними, а саме відсоткова ставка зазначена у договорі) Статтею 392 ЦК України закріплено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, що засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території", тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до вимог ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунок, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті банківського вкладу. З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу,- банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідного до законів України та умов договору (ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність"). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Положення ст.1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. За змістом ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунок. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (п.1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів ( за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10. Інструкції). Пункт 10.1 Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів, уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Пунктом 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 01 червня 2011 року №174, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за №290/19528 (далі- "Інструкція"), встановлено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції ( у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним і підписом САБ. Зазначені правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах №6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року, №6-4813св14 від 26 березня 2014 року, №6-7667св14 від 26 березня 2014 року, які згідно ст.360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх суддів України. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суду (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до вимог статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банком порушуються також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною в абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, розглядаючи справу "Золотас проти Греції", Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов`язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг вважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважає, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, що він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи. Так, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Обов`язковою умовою покладання на боржника передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України відповідальності є прострочення виконання грошового зобов`язання. Так, як відносини які виникли між позивачем та відповідачем, підпадають під дію зазначеного закону, то не виконавши вимогу позивача про дострокове розірвання договорів протягом двох банківських днів, з відповідача необхідно стягнути пеню у розмірі 3% від суми договору на дату подання позовної заяви. Згідно із частиною п`ятою статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав. (Враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року по справі 320/5115/17, Велика Палата зазначила, що моментом розірвання депозитного договору є не дата звернення позивачів до Банку з вимогою розірвати договір і повернути кошти, а Рішення Суду про розірвання договорів у, разі відсутності згоди банку розірвати договір умови договору є дійсними, а саме відсоткова ставка зазначена у договорі). За Договором № SAMDN25000740334058 депозиту Вклад "Стандарт" за період з 27.01.2014 по 11.03.2020 року з урахуванням відсотків: 5148,23 USD : 100 Х 10 % річних Х 2 235 днів:365 днів = 3 143,41 доларів США. Отже, сума нарахованих відсотків за Договором № SAMDN25000740334058 депозиту Вклад "Стандарт" за період з 27.01.2014 по 11.03.2020 року становить: 3 143,41 доларів США. Щодо твердження відповідача, що проценти за період розірвання договору банківського вкладу мають розраховуватись за відсотковою ставкою по вкладу "До запитання" (0.01 %). Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 02.09.2019 року у судовій справі № 132/4438/18-ц зазначив, що після закінчення строку дії договору відсотки нараховуються за ставкою «на вимогу», не заслуговують на увагу, оскільки закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин. Враховуючи те, що договір банківського вкладу не було розрізано, а невиконання його умов допущено саме відповідачем, нарахування відсотків у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу суперечитиме умовам укладеного між сторонами договору та нормам ЦК України. Враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року по справі 320/5115/17, Велика Палата зазначила, що моментом розірвання депозитного договору є не дата звернення позивачів до Банку з вимогою розірвати договір і повернути кошти, а Рішення Суду про розторгнення договорів у, разі відсутності згоди банку розірвати договір умови договору є дійсними, а саме відсоткова ставка зазначена у договорі) Відтак, позиція відповідача є хибною, не відповідає укладеному договору та нормам законодавства. Отже, Відповідач своїми діями щодо неповерненні [PERSON] коштів за вкладом в сумі 5148,23 доларів США з урахуванням відсотків за період з 27.01.2014 по 11.03.2020 року, які складають: 3 143,41 доларів США, що в загальній сумі становить 8 291,64 доларів США та порушує як умови договору, так і застереження визначені цивільним кодексом щодо належного та добросовісного виконання зобов`язання, що є результатом неотримання цих коштів Позивачем. Крім того, з відповідача підлягає стягненню сума 3% річних за останні три роки за неналежне виконання зобов`язання складає в період з 11.03.2017 року по 11.03.2020 року, яка становить 11 749, 67 грн. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та приймає розрахунок наданий позивачем, який перевірений судом та враховуючи, що стороною відповідача вказаний розрахунок спростований не був. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 30000,00 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У випадку відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги № 2020-04/02 від 04.02.2020, копію довіреності та копію квитанцію про оплату товарів і послуг. Проте слід зазначити, що вказана копія вказаної квитанції не чітка, а оригінал суду не надано, а відтак вказаний доказ судом не приймається. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду, ані акт приймання-передачі наданих послуг, ані детальний розрахунок таких витрат. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь Держави судовий збір у розмірі 2516,11 грн.

Outcome: approved