Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Адвокат Ткаченко Є.А., який діє в інтересах [PERSON] (далі заявник), звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт народження дитини жіночої статі [PERSON] , громадянки України, [INFO] , місце народження м. Довжанськ Луганської області, у матері [PERSON] та батька [PERSON] . В обґрунтування заяви зазначено, що заявник перебуває в зареєстрованому згідно законодавства України шлюбі з [PERSON] . В шлюбі народилась дитина жіночої статі у м. Довжанськ (Свердловськ) Луганської області. Отримати свідоцтво про народження у відділі реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації народження відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 16.12.2020 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи призначено на 16.12.2020 на 15 годин 40 хвилин. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Ткаченко Є.А. подану заяву та викладені в ній доводи підтримав в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Московського районного у місті Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. [PERSON] , допитана в судовому засіданні в якості свідка, показала, що є подругою [PERSON] . Вона бачила останню вагітною, а в подальшому бачила її разом з дитиною. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши пояснення представника заявника, показання свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Як вбачається з копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 20 липня 2005 року Свердловським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України та уродженкою м. Антрацит Луганської області. Представником заявника надано Медичне свідоцтво про народження № 253 від 18.08.2020, видане незаконно утвореними установами так званої ЛНР, згідно якого [INFO] о 10-45 год. в ДУ «Свердловської центральної міської багатопрофільної лікарні» народилась дівчинка, мати [PERSON] . Також суду надано копію свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого незаконно утвореними органами так званої ЛНР, згідно якого матір`ю вказаної дитини є [PERSON] , батьком [PERSON] . На уточнююче запитання суду представник заявника адвокат Ткаченко Є.А. пояснив, що він особисто досліджував оригінал паспорту та вказаного вище свідоцтва про народження, завірені копії яких було надано суду. Також [PERSON] пояснив, що [PERSON] на тимчасово окупованій території уклала шлюб з [PERSON] . Оскільки вказаний шлюб укладений на тимчасово окупованій території та не визнається державою України, в заяві зазначено, що заявниця перебуває в шлюбі з [PERSON] , який фактично є попереднім чоловіком заявниці. Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2020 Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області винесено відмову у проведенні державної реєстрації народження № 3810/22.4-49, в якій зазначено, що заявником для підтвердження факту народження дитини пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Частиною 2 ст. 317 ЦПК України передбачено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Заява про встановлення факту смерті надійшла засобами поштового зв`язку, заявник до суду під час подання заяви не з`явився. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актом цивільного стану є, серед іншого, народження фізичної особи. Згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї статті, народження фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. У зв`язку з тим, що народження дитини настало на тимчасово окупованій території України, суд приходить до висновку щодо неможливості отримання заявником лікарського свідоцтва про народження встановленого зразка, виданого компетентним органом державної влади України. Оцінюючи надані заявником докази, в тому числі видані незаконно утвореними органами так званої ЛНР, суд керується таким. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої статті 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом,\~Законом України\~"Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Визначений\~Законом України\~"Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" порядок регулювання правочинів та реалізації прав суб`єктів, визначених частинами шостою і сьомою цієї статті, поширюється з урахуванням необхідних змін (mutatis mutandis) на тимчасово окуповані території України у Донецькій та Луганській областях, крім порядку в`їзду осіб на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях та виїзду з них, що встановлюється відповідно до цього Закону, та порядку територіальної підсудності справ, підсудних розташованим на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях судам, що встановлюється відповідно до\~Закону України\~"Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції". Частиною першою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно ч. 2 ст. 9 вказаної Закону, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Як вбачається з роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в інформаційному листі щодо окремих питань застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду відповідної категорії справ. Аналогічні висновки щодо застосування норм права та можливості оцінки документів, виданих на тимчасово окупованих територіях України, в якості доказів в зазначеній категорії цивільних справ, висловлені також Верховним Судом. Крім того, суд враховує, що згідно положень ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Вказане завдання превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Враховуючи вказані вище положення законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, завдання забезпечення справедливості цивільного судочинства та гарантування прав і свобод осіб, які проживають на тимчасово окупованій території, а також оцінюючи зібрані у справі докази як окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку щодо доведеності факту народження у [PERSON] дитини жіночої статі [INFO] у м. Довжанськ (Свердловськ) Луганської області, та наявності підстав для задоволення заяви в частині встановлення факту народження дитини. Вирішуючи питання щодо можливості встановлення факту народження вказаної дитини у батька [PERSON] , суд керується таким. Згідно ч.\~3\~ст.\~317\~ЦПК України\~у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про батьків особи. В судовому засіданні судом отримані суперечливі дані щодо батьківства дитини. Так, в заяві зазначено, що її батьком є [PERSON] , в зв`язку з чим заявником заявлено вимогу про встановлення факту народження дитини у вказаного батька. Згідно свідоцтва про народження, виданого незаконно утвореними органами так званої ЛНР, а також пояснень представника заявника, батьком дитини є інша особа, а саме [PERSON] . Таким чином, судом отримані суперечливі дані щодо особи, яка є батьком дитини. При цьому ані [PERSON] , ані [PERSON] не є учасниками даної справи, яка підлягає негайному вирішенню. Враховуючи наведене, суд позбавлений усунути суперечності щодо батьківства дитини в межах розгляду заяви про встановлення факту та достовірно встановити дані щодо батька дитини. Таким чином, якщо в рішенні у даній справі буде зазначено про встановлення факту народження дитини саме у [PERSON] , судом фактично буде вирішено питання про права та обов`язки особи, яка не бере участь у справі та дані щодо батьківства якої спростовуються дослідженими судом доказами. За таких обставин суд не вбачає підстав в межах розгляду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вирішувати питання про батьківство дитини та зазначати відомості про її батька як достовірно встановлений факт. Також суд враховує, що питання походження дитини від того чи іншого батька в разі відсутності спору визначається органами РАЦС у відповідності до положень глави 12 СК України, глави 1 розділу III\~ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000\~ № 52/5. В разі наявності спору вказане питання може бути вирішено судом в порядку позовного, а не окремого, провадження. Крім того, згідно положень ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. З урахуванням обставин справи, суд приходить до висновку, що визначення батьківства [PERSON] щодо дитини як достовірно встановленого факту, суперечитиме завданню справедливого вирішення даної справи, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За таких обставин суд відмовляє в задоволення заяви в частині встановлення факту народження дитини у батька [PERSON] . Вирішуючи питання щодо можливості встановлення факту народження дитини на ім`я « [PERSON] », суд керується таким. Виходячи з положень чинного законодавства України, до компетенції суду в межах розгляду справи про встановлення факту народження дитини, не відноситься питання визначення імені дитини. Так, порядок визначення імені дитини врегульовано, зокрема, ст. 145, 146, 147 СК України. Згідно вказаних положень законодавства, спір між батьками з вказаних питань може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, питання визначення імені дитини може вирішуватись судом виключно в разі наявності спору, тобто в порядку позовного провадження. Суд позбавлений можливості вирішувати вказане питання в межах розгляду справ окремого провадження. Крім того, суд враховує, що заявник в заяві просить встановити факт народження дитини на ім`я « [PERSON] ». Між тим згідно свідоцтва про народження, виданого незаконно утвореними органами так званої ЛНР, у заявника народилась дитина з іншим ім`ям, а саме « [PERSON] ». Враховуючи суперечливі дані щодо імені дитини, а також встановлений законодавством України порядок визначення імені дитини, суд не вбачає підстав вирішувати питання щодо імені дитини в межах розгляду цивільної справи про встановлення факту народження. Враховуючи наведене, суд відмовляє в задоволенні заяви в частині встановлення імені дитини як факту, що має юридичне значення.

Outcome: partial