Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] , яка також є зареєстрованим місцем проживання її доньки [PERSON] та онуки [PERSON] . З листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] не проживають в помешканні, належному позивачці, при цьому, їх місце проживання їй невідоме. Особистих речей та майна [PERSON] та [PERSON] в квартирі немає, а будь-які перешкоди в доступі до цього житла відсутні. Реєстрація відповідачів в належній позивачці квартирі не дозволяє їй розпоряджатись нею на власний розсуд та позбавляє можливості оформити субсидію на оплату житлово - комунальних послуг. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 22 червня 2021 року у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 27 вересня 2021 року зобов`язано Службу у справах дітей Житомирської міської ради підготувати та надати до суду висновок щодо розв`язання спору у цій справі щодо визнання дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судове засідання, призначене на 13 грудня 2021 року об 11 годині 00 хвилин, прибув представник позивача та за його клопотанням у судовому засіданні оголошено перерву з метою надання можливості подати представником до суду витребувані ухвалою суду, постановленою 27.09.2021 без виходу до нарадчої кімнати, докази. 13.12.2021 до суду надійшла заява від представника позивачки, в якій розгляд справи просить провести без його участі, долучити до матеріалів позову витребувані судом документи, позов підтримує та просить його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не подавала. Про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку за адресою реєстрації місця проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України, телефонограмою. Про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань від неї не надходило. Представник третьої особи Сергійко А.С. подала до суду заяву в якій розгляд справи просить провести без її участі. Висновок виконавчого комітету, як органу опіки та піклування, щодо захисту житлових та майнових прав малолітньої [PERSON] , затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 17.11.2021 №1349, підтримує в повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи повторну неявку відповідачів в судове засідання, відсутність відзиву на позовну заяву, а також відсутність заперечень представника позивачки щодо ухвалення заочного рішення, суд вирішив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що згідно копії договору купівлі - продажу квартири від 23 червня 2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26768404 від 20 липня 2010 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] є матір`ю відповідачки [PERSON] , [INFO] , та бабусею [PERSON] , [INFO] , що підтверджується, копією свідоцтва про народження [NUMBER] та рішенням суду від 19.05.2021. Згідно довідок управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради № 10-14/11028 від 05.04.2019, від 09.06.2021 № 10-09/819, від 09.06.2021 № 10-09/820, [PERSON] , [INFO] , та її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , - зареєстровані в квартирі [ADDRESS] з 12.04.2017. Вважаючи, що [PERSON] та [PERSON] є такими, що втратили право користування житловим приміщенням внаслідок їх відсутності у ньому з листопада 2019 року, [PERSON] звернулась до суду із цим позовом до суду. Вирішуючи спірні правовідносини, суд застосовує наступні норми законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин. Положеннями статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Згідно статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 242 Цивільного кодексу України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Частиною другою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина четверта статті 29 ЦК України). Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до листа Служби у справах дітей Житомирської міської ради від 04.02.2021 № 264/1, складеного за результатами відвідування квартири [ADDRESS] , [PERSON] та її дочка [PERSON] в цій квартирі не проживають і в ній відсутні особисті речі відповідачів. Згідно листа Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області від 30.03.2021 № Ш-851, під час перевірки встановлено, що гр. [PERSON] та гр. [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають. Згідно листа Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області від 01.04.2021 № Ш-881, працівниками органу проводяться заходи по встановленню місця перебування гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . Відповідно до акту № 37 ТОВ "Управляюча компанія "Полісся" від 02 квітня 2021 року, складеного за результатами перевірки квартири [ADDRESS] за участю сусідів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, однак не проживають за вказаною адресою з листопада 2019 року. Згідно повідомлення ТОВ "Управляюча компанія "Полісся" від 06.04.2021, письмові звернення від [PERSON] з приводу перешкод в проживанні за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Допитана в судовому засіданні 27.09.2021 свідок [PERSON] , [INFO] , пенсіонер, показала, що проживає по [ADDRESS] та є сусідкою позивачки [PERSON] . З дочкою та онукою позивачки - [PERSON] та [PERSON] вона знайома, стосунки нормальні. Після того, як [PERSON] з [PERSON] виїхали, не бачила їх за зареєстрованим місцем проживання більше двох років, де на даний час вони проживають їй невідомо. Допитана в судовому засіданні 27.09.2021 свідок [PERSON] , [INFO] , пенсіонер, показала, що проживає по [ADDRESS] , близько 20 років знайома з позивачкою та є її сусідкою. Дочка позивачки [PERSON] та онука [PERSON] проживали по [ADDRESS] разом з [PERSON] та, як їй відомо, перебували на її утриманні. Останній раз бачила відповідачів восени 2019 року, коли вони кудись поїхали. Чи на даний час [PERSON] та її дочка [PERSON] проживають за зареєстрованим місцем проживання, а також чи чинила позивач їм перешкоди у проживанні, їй невідомо, однак останнім часом вона їх не бачила і не бачить. Допитана в судовому засіданні 27.09.2021 свідок [PERSON] , [INFO] , пенсіонер, показала, що проживає по [ADDRESS] , з позивачкою знайома 20 років, є її сусідкою. Вона має ключі від квартири [ADDRESS] , які їй передала позивач, щоб наглядати за квартирою. Десь раз в тиждень [PERSON] відвідує квартиру [ADDRESS] , в якій ніхто не живе, речей відповідачів там не має. Деякий час [PERSON] та її дочка [PERSON] проживали в квартирі, однак восени 2019 року виїхали з неї і більше вона їх не бачила. Жодних перешкод щодо проживання відповідачів у квартирі [PERSON] відповідачам не чинила. Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо захисту житлових та майнових прав малолітньої [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 17.11.2021 №1349, виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, заперечує щодо визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно, сформованих 13.12.2021 за №289893677 та №289900646, інформація щодо [PERSON] та [PERSON] у вказаних реєстрах - відсутня. Досліджуючи питання законності втручання у право відповідачів на повагу до їх житла в контексті обставин цієї справи, суд зауважує, що [PERSON] наділена правом, як власник квартири [ADDRESS] , на звернення до суду із вимогою про визнання втратившими право на користування таким житлом зареєстрованими у ньому її дочки та онуки, як таких, що відсутні у житлі без поважних причин понад 1 рік. Разом з тим, в ході розгляду справи позивачкою та її представником не надано суду доказів на спростування поважності причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання. При цьому, покази свідків, акт управляючої компанії, листи поліції не можуть свідчити про поважність чи неповажність причин непроживання у спірній квартирі, адже фактично тільки констатують відсутність зареєстрованих осіб (відповідачів) у квартирі понад один рік. Крім того, вирішуючи, чи буде пропорційним позбавлення відповідачів права на користування житлом із досягненням законної мети такої вимоги, суд відзначає, що у матеріалах справи відсутні докази щодо наявності іншого, ніж зареєстроване, житла у [PERSON] та її малолітньої дочки [PERSON] . Відтак, позбавлення права відповідачів на користування єдиним законним житлом (підстава реєстрації в ньому не оспорювалась) може призвести до невідворотних наслідків у вигляді його втрати для [PERSON] та [PERSON] , що не пропорційно між правом власника на вільне користування своєю власністю та правом особи на повагу до житла. Необхідно також зауважити, що Верховним Судом у постанові від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Враховуючи наведений висновок, малолітня [PERSON] позбавлена права самостійного обрання місця свого проживання і причини її не проживання за місцем реєстрації не залежать від її волі. У відповідності до ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Проте, позбавлення відповідачки [PERSON] права користування спірною квартирою матиме наслідком її виселення без малолітньої дочки [PERSON] , що спричинить роз`єднання її сім`ї, що також не відповідає якнайкращим інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання [PERSON] та її дочки [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816,00 грн відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed