Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-01 00:00:00

У квітні 2016 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 20 лютого 2014 року помер її батько [PERSON], який проживав в [INFO]. Після його смерті позивачка стала проживати у вказаному будинку. В провадженні Третьої маріупольської державної нотаріальної контори відкрито спадкову справу до майна померлого. Вона, як спадкоємець першої черги за законом звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено, в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо спадкового майна та відсутністю державної реєстрації у відповідних органах. Житловий будинок №3 по вул. Радгоспній в м.Маріуполі був зведений у 1939 році дідом позивачки [PERSON], а 06 травня 1944 року її дід пропав без весті на фронті. Рішенням виконкому Іллічівської районної ради м.Маріуполя від 12.01.1977 року було дозволено нове будівництво будинку на земельній ділянці по вул. Радгоспній, 3 в м.Маріуполі бабусі позивачки [PERSON]. Нове домоволодіння [PERSON] добудувати та ввести в експлуатацію не встигла, оскільки 17.08.1979 року померла. Після смерті баби позивачки ані її батько [PERSON], який помер 20 лютого 2014 року, ані мати [PERSON], яка померла 26 липня 2014 року, до нотаріальної контори для прийняття спадщини не звертались. На підставі викладеного, просила визнати за нею право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул. Радгоспна, буд. 3, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 20 лютого 2014 року. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала заяву про можливість слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник позивачки адвокат [PERSON], в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявилась, надала письмові пояснення, в яких вважає, що оскільки право власності на домоволодіння не було набуто спадкодавцем при житті, жилий будинок не введений в експлуатацію, право власності не може бути успадковане, в звязку з чим, в задоволенні позову просила відмовити, а розгляд справи провести за її відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про народження серії І-НО №265232, виданим Іллічівським відділом РАЦС м.Маріуполя Донецької області, вбачається, що батьками позивачки є [PERSON] та [PERSON]. 29 вересня 1991 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] в Палаці одруження м.Маріуполя, актовий запис №2243 Після реєстрації шлюбу позивачці присвоєне прізвище «Козачок», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, а згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Іллічівським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Маріуполя шлюб було розірвано 31 березня 1994 року. 14 листопада 1998 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] в Іллічівському відділі реєстрації актів громадянського стану м.Маріуполя, актовий запис №400, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Після реєстрації шлюбу позивачці присвоєне прізвище «Куркчи». 20 лютого 2014 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №762611 від 21 лютого 2014 року. 26 липня 2014 року померла мати позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №800679. Так, відповідно до письмових матеріалів справи вбачається, що на час смерті померлого 20 лютого 2014 року [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку №3 з усіма надвірними прибудовами, які розташовані в м.Маріуполі по вул.Радгоспній. Спадкоємцями першої черги за законом на спадкове майно були дружина померлого [PERSON], яка померла 26 липня 2014 року та позивачка. Згідно із повідомленням Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 05 травня 2016 року №1007/01-16 в справах держнотконтори мається спадкова справа №461/2014 до майна померлого 20 лютого 2014 року [PERSON]. З заявою про прийняття спадщини звернулась донька померлого [PERSON]. Відповідно до постанови Третьої маріупольської державної нотаріальної контори №948/02-31 від 26 квітня 2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок №3 з усіма надвірними прибудовами, що знаходяться за адресою: м.Маріуполь, вул. Радгоспна після померлого 20 лютого 2014 року батька [PERSON]. В судовому засіданні також встановлено, що спірний житловий будинок №3 по вул. Радгоспній в м.Маріуполі був зведений у 1939 році дідом позивачки [PERSON], а 06 травня 1944 року її дід пропав без весті на фронті, що підтверджується письмовими матеріалами справи, а рішенням виконкому Іллічівської районної ради м.Маріуполя від 12 січня 1977 року було дозволено нове будівництво будинку на земельній ділянці по вул. Радгоспній, 3 в м.Маріуполі бабусі позивачки [PERSON]. Нове домоволодіння [PERSON] добудувати та ввести в експлуатацію не встигла, оскільки 17 серпня 1979 року померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІ-НО №430671, виданим 18 серпня 1979 року Іллічівським відділом РАЦС м.Маріуполя. Оглянувши в судовому засідання матеріали інвентарної справи домоволодіння №3 по вул.Радгоспній в м.Маріуполі встановлено, що згідно технічної інвентаризації, проведеної 07 лютого 2008 року та технічного паспорту на житловий будинок №3 по вул. Радгоспній в м.Маріуполі на земельній ділянці розташовані: житловий будинок літ.А-1, сіні літ. А-1, загальною площею 22,1 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., житловий будинок, готовністю 27% літ.В-1, сіні літ.в-1, ганок літ.в1, нежила прибудова готовністю 60% літ.В1-1, огорожа №1, ворота №2. Відповідно до довідки №345 від 09 грудня 2008 року, виданої міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що право власності на житловий будинок №3 по вул. Радгоспній в м.Маріуполі не зареєстроване, будинок в експлуатацію не зданий. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України (редакція 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, після смерті бабусі позивачки [PERSON], померлої 17 серпня 1979 року, спадкоємцем першої черги за законом був її син [PERSON], який прийняв спадщину у вигляді спірного домоволодіння, оскільки на момент смерті та після її смерті постійної проживав в [INFO]. Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ч. 1 ст. 1222 ЦК України слідує, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Згідно інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" п 3.3. наголошує, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації, як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). Також в даному листі зазначається, що записи у погосподарських книгах, при вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки і споруди у порядку спадкування, оцінюються у сукупності з іншими доказами, таким як: рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Постанова Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991р. №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" у п. 9 зазначає, що право власності на житловий будинок, збудований громадянами на відведеній в установленому порядку на земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності . За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05.05.1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження наданими до суду письмовими доказами та підлягають задоволенню.

Outcome: approved