Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємства "Бобринець-Агро" про визнання договору оренди землі недійсним, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 26.09.2008 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди належної йому на праві власності земельної ділянки, розташованої на території Павлогірківської сільської ради Бобринецького району. Договір зареєстрований у Бобринецькому районному відділі Кіровоградської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" 17 жовтня 2008 року за № 040836500066. Зазначає, що договір не відповідає вимогам ст. 15 Закону України "Про оренду землі" щодо зазначення істотних умов, а саме розміру орендної плати, індексації, форм платежу, стоків внесення. Відсутність цих умов, в тому числі строків сплати орендної плати, істотно порушує його право на вчасне отримання орендної плати, стягнення заборгованості. Просить в судовому порядку визнати договір недійсним. В судовому засіданні позивач підтримав позов, зазначивши підстави визнання договору недійсним. Допитаний в судовому засіданні як свідок позивач надав показання про те, що орендну плату отримував щорічно після збору урожаю та до кінця поточного року у різних формах, як грошовій, так і в натуральній. Після зміни керівництва в 2012 році почалися затримки виплати орендної плати, за 2013 рік отримав плату не в повному обсязі. До орендаря з питання внесення змін, уточнень до договору чи укладення додаткового договору не звертався, оскільки не бажає продовжувати оренду. Зв'язок з керівником підприємства тримає по телефону, а плату за оренду отримує на банківську картку. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Судом визнано за можливе розгляд справи у відсутності відповідача. Правовідносини між сторонами регулюються Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", договором оренди. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 26.09.2008 року, що відповідає часу укладення договору) істотними умовами договору оренди землі були: - об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); - строк дії договору оренди; - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; - умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; - умови збереження стану об'єкта оренди; - умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; - умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; - існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; - визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; - відповідальність сторін. Частиною другою ст.15 Закону України "Про оренду землі" установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін чи інших осіб, що беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. 25 грудня 2013 року у цивільній справі № 6-94 цс 13 Верховним Судом України викладена наступна правова позиція "Виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав." Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в позовній заяві та в судовому засіданні посилався на те, що в договорі оренди не зазначено строків виплати орендної плати, її форми та розміру. Однак, вказана обставина спростована в судовому засіданні при огляді оригіналу договору оренди, що перебуває у позивача (а.с.47). З вказаного документу вбачається, що орендна плата за п. 11 вноситься до 30.12. поточного року; в п. 9 зазначено розмір орендної плати у грошовому еквіваленті, що дає право позивачу в разі порушення його прав вимагати своєчасного та у відповідному розмірі сплати орендної плати. Також відмічається, що позивач, вказуючи на невідповідність договору вимогам законодавства, не вносив пропозиції про їх визначення шляхом укладення додаткового договору чи внесення змін до договору. Таким чином, за результатами розгляду справи факту порушення прав орендодавця не встановлено, позивач посилається на формальне порушення закону, тому у суду немає правових підстав для задоволення позову. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed