Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

25.02.2021 в системі "Електронний суд" сформована позовна заява, подана [PERSON] в інтересах [PERSON] до ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс інновація" з наступними вимогами: звільнити [PERSON] за подання позовної заяви до ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс інновація" про визнання договору недійсним; визнати недійсним договір № 201228-31691-1 від 28.12.2020, укладений між [PERSON] та ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс інновація"; стягнути з ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс інновація" на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу, докази про яку будуть надані протягом п"яти днів після ухвалення рішення суду у справі. На обгрунтування позову зазначено, що 28.12.2020 [PERSON] уклала договір № 201228-31691-1 з ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс інновація", за яким кредитодавець надає позичальникові грошові кошти у розмірі 3000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом не пізніше строку, визначеного п. 1.3 Договору. Кредит надається не на споживчі цілі. У відповідності до п. п. 1.2 -1.3 договору сторони погодили процентну ставку у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного п. 1.3 договору. Строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але у будь-якому випадку строк користування грошовоми коштами, наданими у кредит, не може становити менше трьох календарних днів. Строк надання кредиту може бути продовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором. В даному випадку, кредитний договір за своїм змістом порушує принцип добросовісності, оскільки платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна відсоткова ставка складає 726,35%, що більш ніж у 7 разів перевищує суму наданого позичальнику кредиту. Договір позики № 201228-31691-1 від 28.12.2020 призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та підлягає визнанню недійсним з підстав порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов договору, оскільки всупереч принципу добросовісності має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Крім того, в даному випадку слід врахувати, що укладення оспорюваного договору було вчинено внаслідок впливу тяжкої обставини. Так, на момент укладення договору позики № 201228-31691-1 від 28.12.2020 [PERSON] мала заборгованість на суму більше ніж 55000,00 грн, яка утворилась на підставі інших кредитних договорів. Укладаючи договір №201228-31691-1 від 28.12.2020 позивач, будучи одинокою матір`ю та маючи на утриманні двох неповнолітніх дітей, будучи безробітною та за відсутності інших реальних доходів, перебуваючи під психологічним тиском в зв`язку з погрозами по телефону щодо необхідності термінового повернення заборгованості за іншими кредитними договорами, мала намір сплатити поточну заборгованість, яка утворилась на підставі вище вказаних договорів. Зазначає, що укладаючи оспорюваний договір, відповідач мав реальну можливість у відповідності до Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» через бюро кредитних історій дізнатися про відомості, що складають кредитну історію позивача та наявність великої суми непогашеної заборгованості, проте, розуміючи, наскільки на невигідних для особи умовах вчиняється правочин, запропонував його укласти свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду. Таким чином, в даному випадку наявний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням правочину, тобто укладення угоди було направлено саме на усунення тяжкої обставини. Крім того, вказував на порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» щодо умов кредитного договору. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 01.03.2021 позов залишено без руху. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 17.03.2021 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Учасники справи у судове засідання не з"явилися. Від представника позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки за наявними у справі матеріалами. На задоволенні позову наполягає. Крім того, просив залучити до матеріалів справи оригінал в електронному вигляді кредитного звіту та інформації з реєстру запитів, що містяться в кредитній історії щодо [PERSON] від ТОВ "Українське бюро кредитних історій". Представник відповідача надіслав на адресу суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що кредитний договір між сторонами укладений в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до договору, позивач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн строком на 30 днів, шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ КБ "Приватбанк", зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Кредитний договір не відноситься до споживчого кредитування, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 3 ЗУ "Про споживче кредитування", дія даного закону не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця розмір мінімальної заробітної плати у період з 01.09.2020 по 31.12.2020 становив 5000 грн. Позивач мав змогу ознайомитися з умовами кредиту, сукупною вартістю кредиту, графіком погашення кредиту, надання згоди на обробку та передачу персональних даних, оскільки без ознайомлення з вказаними умовами підписати договір неможливо. Кредитний договір був підписаний [PERSON] 28.12.2020 шляхом введення одноразвого ідентифікатора [NUMBER] в особистому кабінеті на веб-сайті товариства в мережі інтернет https://monetka.com.ua/https://monetka.ua. У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, відповідачем порушено зобов`язання за вказаним кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, станом на 05.04.2021, у розмірі 8045,74 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2999,90 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5045,84 грн. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи, що представник відповідача скористався правом подання відзиву на позов, в якому виклав свої заперечення проти позову, суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення у справі у даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 28.12.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація» та [PERSON] укладено договір № 201228-31691-1 про надання грошивх коштів у розмірі 3000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності , а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше строку, встановленого у п. 1.3 Договору. Кредит надається не на споживчі цілі (п. 1.1. Договору) Згідно п. 1.2 Договору, сторони погодили наступну процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного п. 1.3 Договору. Відповідно до п. 1.3 Договору, строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але у будь-якому випадку строк користування грошовими коштами, наданими у кредит, не може становити менше трьох календарних днів. Строк надання кредиту може бути подовжений в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Згідно п. 1.4 Договору, невід`ємною частиною Догоовру є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація», які розміщені на сайті monetka.ua. Пунктом 3.6 Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс інновація» встановлено, що для отримання кредиту заявник заповнює заявку на сайті товариства, вказуючи всі дані, позначені у заявці як обов`язкові для заповнення. У відповідності до п. 3.12 Правил, на підставі даних, зазначених у заявці, на сайті товариства здійснюється реєстрація заявника та створюється його особистий кабінет. Згідно п. 3.14 Правил, підтвердження згоди заявника на отримання кредиту є направлена заявка та одночасна перевірка дійсності його платіжної картки. Як вбачається із матеріалів справи оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. В п. 5 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи це положення закону правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Згідно з пунктом 1.4 оспорюваного Договору, кредитний договір та Правила надання грошових коштів у кредит разом складають єдиний договір та визначають усі істотні умови надання кредиту. Укладаючи цей кредитний договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє всі умови, зобов"язується та погоджується дотримуватись цього кредитного договору та Правил надання грошових коштів у кредит (які є невід"ємними частинами договору та разом складають договір, текст яких розміщено на веб-сайті кредитодавця та відповідно укладає договір). Розділами 3, 4 Правил встановлено умови надання коштів у позику, порядок звернення для отримання коштів у позику, прийняття рішення про надання коштів у позику, умови та порядок укладання договору позики, сукупну вартість кредиту. Таким чином, укладаючи договір, позичальник усвідомлював та підтвердив, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Крім того, позичальник підтвердила, що отримала від позикодавця до укладення цього Договору інформацію, зазначену у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; повідомлена про свої права відповідно до ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних»; інформація, надана позикодавцем, відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Тобто, позивачу до укладення договору була надана уся споживча інформація. Крім того, позивач підтвердила ознайомлення з усіма істотними умовами Договору позики з моменту підтвердження електронним и одноразовим ідентифікатором в особистому кабінеті, доступ до якого здійснив з використанням унікального логіну та пароля Особистого кабінету. Отже, підписанням оферти одноразовим ідентифікатором позичальник засвідчив, що погоджується з усіма без виключення умовами оферти. Таким чином, судом встановлено, що грошові кошти у розмірі 3000 грн. надавалися [PERSON] на строк 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в п. 1.3 цього Договору. Тобто, за 30 днів користування кредитом [PERSON] мала сплатити проценти у розмірі 1791,00 грн, що не перевищує суму кредиту. Таким чином, твердження позивачки про те, що кредитний договір за своїм змістом є несправедливим, оскільки платіжні зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитом є непомірно високими та річна відсоткова ставка складає 726,35%, не знайшли свого підтвердження. Оскільки кредитний договір укладено на строк 30 календарних днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в п. 1.3 цього Договору. При добросовісному виконанні зобов`язання прозивачкою не настали б негативні наслідки, пов`язані з простроченням боржника. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що «для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві». Відтак, суд вважає, що укладення Договору у запропонованій формі із запропонованими умовами, відповідало внутрішній волі позивача та позивачем було вчинено чітку сукупність дій, спрямовану на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Щодо посилань позивачки про вчинення правочину під впливом тяжкої обставини суд зазначає наступне. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Відповідно до частини першої статті 233 ЦК Україниправочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК Українита предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. За кредитним договором № 201228-31691-1 від 28.12.2020 [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 3000 грн. на строк 30 календарних днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в п. 1.3 цього Договору. Вказані умови влаштовували позивачку на час підписання договору. Сума процентів за 30 днів не перевищує суму кредиту, отже, цей правочин не може вчинятися на вкрай невигідних умовах з огляду на те, що діючи добросовісно, та виконуючи в строк зобов`язання, позивачка не мала би наслідком постійного збільшення плати за користування кредитом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивача [PERSON] щодо визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 233 ЦК України не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір позики укладений під впливом тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних для неї умовах. Позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, а відповідно, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Outcome: dismissed