Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що дочка позивачки - [PERSON] проживала з відповідачем у шлюбі, від якого у них народився син [PERSON], [INFO]. Протягом останніх 12 років відповідач не відвідує дитину, не займається вихованням сина, весь час дитина проживає з позивачкою, яка забезпечує дитину одягом та продуктами харчування, а відповідач не надає жодної допомоги на його утримання. На підставі наведеного просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина - [PERSON], [INFO] та винести рішення по стягнення з відповідача в її користь аліментів на утримання дитини - [PERSON] в розмірі по 800 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. В судове засідання позивачка [PERSON] з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, наполягає на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина його неявки суду не відома. Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування Рахівської РДА - Кокіш О.П. пояснила суду, що орган опіки та піклування Рахівської РДА вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав, оскільки він не піклується про свою дитину, про що викладено у висновку від 24.02.2016 року. Заслухавши думку третьої особи, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959р.), Конвенції ООН про права дитини (1989р.), міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), "дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості". Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. ст. 150, 164 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.07.2003 року стверджено, що відповідач [PERSON] являється батьком неповнолітьного [PERSON], [INFO]. Мати [PERSON] - [PERSON], згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.11.2015 року, померла [INFO] року, про що виконкомом Діловецької сільської ради Рахівського району Закарпатської області зроблено відповідний актовий запис №15 від 17.02.2004 року. Судом встановлено, що позивачка - [PERSON] являється бабусею неповнолітнього [PERSON] та, згідно рішення виконавчого комітету Діловецької сільської ради Рахівського району від 26.02.2004 року №07, призначена його піклувальником. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 24.07.2016 року № 03-18/131, працівниками служби у справах дітей здійснено обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], під час якого встановлено, що дитина проживає зі своєю бабусею - [PERSON]. Про місце перебування його батька - [PERSON] дитині не відомо, після смерті матері дитина жодних стосунків з батьком не підтримує. [PERSON] не цікавиться та не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує його всім необхідним. Зі слів родини [PERSON], останній змінив місце проживання, створив нову сім'ю, жодних стосунків з ними не підтримує. За таких обставин зроблено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини - [PERSON]. В матеріалах справи наявний акт обстеження складений 20.10.2015 року депутатом сільської ради - Романюк Л.І. та довідка виконкому Діловецької сільської ради Рахівського району №3048 від 20.10.2015 року, з яких вбачається, що дитина - [PERSON] проживає в сім"ї позивачки, та перебуває на її утриманні. Батько дитини участі у вихованні сина не бере, фінансово не допомагає. За роз'ясненнями п., п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками і є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав повинно бути результатом свідомої поведінки батьків (одного з них). Якщо вони не в змозі розумно керувати своїми діями та вчинками з причини, що від них не залежать (тяжке психічне захворювання, слабоумство, інвалідність тощо), то, за загальним правилом, їх не можна позбавити батьківських прав. Таким чином, наявність вини батьків належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не являється інвалідом, психічно хворою чи слабоумною людиною, натомість є особою молодого віку, працездатною, отже очевидна свідома умисна поведінка останнього щодо ухилення від обов'язку належного виховання сина, тобто не піклування про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, відсутність інтересу її вихованням, не забезпеченням необхідним харчуванням, медичним доглядом, не спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надання дитини доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявлення інтересу до її внутрішнього світу, що є причиною для позбавлення відповідача батьківських прав. Зі змісту ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. За змістом ст.ст. 181, 182 СК України, у випадку невиконання батьками свого обов'язку утримувати дитину, аліменти присуджуються за рішенням суду в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, де враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. На підставі цього, суд вважає, що відповідач зобов'язаний надавати дитині утримання, достатнє для задоволення її розумних потреб, виходячи зі стану здоров'я дитини, її матеріального становища, а також зі свого стану здоров'я та матеріального становища. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності у відповідача постійного місця роботи та розміру його доходів, тому суд вважає, що справедливим буде щомісячне стягнення з нього аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі. Таким чином, суд, виходячи із принципу розумності та справедливості з огляду на те, що батьки зобов'язані забезпечити дітей виховання, навчання, розвиток, приймаючи до уваги матеріальне становище дитини, а саме те, що вона є неповнолітньою, не має доходу, матеріальне становище відповідача, який жодних доказів свого матеріального стану чи стану здоров"я, який би підтверджував неможливість сплачувати утримання дитині, суду не надав, тому, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на утримання дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі по 800 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Аліменти на утримання дитини згідно ст. 79 СК України присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, в даному випадку з 10.11.2015 року. Крім того, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в спеціальний фонд Державного бюджету України слід стягнути судовий збір в розмірі 487 гривень 20 копійок. Питання про стягнення судових витрат позивачкою не ставилося.

Outcome: approved