Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого просив: - визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]; - визнати недійсним іпотечний договір від 22.09.2006 р., зареєстрований в реєстрі за № 1614, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]; - виключити з реєстру обтяжень та заборони відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором від 22.09.2006 р., а саме: квартиру за адресою - [ADDRESS]; - зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» повернути [PERSON], у натурі все, що вона отримала на виконання угод за договором про надання споживчого кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]. Позов обґрунтовує тим, що у 2006 році між ним та відповідачем укладено кредитний договір № 11045348000, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, в сумі 19890 швейцарських франків, а позичальник зобов'язався прийняти належним чином, використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити сплату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Проте, всупереч вимогам законодавства України у вищевказаному кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до ст.ст. 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Станом на 22.09.2006 року АКІБ «УкрСиббанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівкою іноземною валютою фізичних осіб. Відтак, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. В кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Всупереч вимогам п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного договору № 11045348000 від 22.09.2006 року відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Таким чином, відповідачем було допущено істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання банком вимог закону щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у зв'язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того, сукупна вартість договорів у гривні на момент підписання споживачем оспорюваного договору не була повідомлена і також вона не має уявлення про цю істотну умову договору на даний момент. Графік платежів був наданий банківськими установами і складений у іноземній валюті, але в ньому не видано, скільки споживач повинен платити у гривнях. Цей графік також не враховує суму страхових платежів, банківських комісій, при придбанні споживачем валюти на погашення кредиту тощо. Тобто остаточна ціна споживчого кредиту залишається для споживача невідомою. Не надано було інформації споживачам щодо податкового режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживачі мають право, або відомості про те, у кого вони можуть одержати відповідну інформацію. Вимога надати споживачам переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування не виконана взагалі. Ці факти є прикладом нечесної та агресивної підприємницької практики, коли споживачів вводять в оману стосовно істотних умов договору, п.п. 1 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, згідно п. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях (а.с. 239-246). Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, вказали, що строк не пропущено оскільки кредитний договір діє до 2027 року. Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на надані письмові заперечення (т. 1 а.с. 27-31, т. 2 ст. 103-105, 210-219). В запереченнях зазначено, що банк в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором, перерахував кредитні кошти у розмірі 19890 швейцарських франків на поточний рахунок позичальника. Під час підписання даного кредитного договору, позивач мав можливість ознайомитись з умовами та відмовитись від його підписання, якщо його не задовольняли умови укладення кредитного договору. Позичальник також не був обмежений отримати кредит у національній валюті - гривні або звернутись для отримання кредиту до іншої банківської установи. У п. 9.13 розділу 9 договору позивач своїм підписом підтвердив згоду з умовами договору, свої права та обов'язки за договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови договору, а також те, що всі умови договору йому зрозумілі та є справедливими по відношенню до нього, що перед його укладанням отримав від відповідача інформаційний лист, згідно вимог чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Підписання сторони кредитного договору підтверджує той факт, що між ними досягнуто згоди по усіх істотних умовах, а отже договір є укладеним. Також, банк отримав від Національного банку України банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл № 75-2 від 19.11.2002 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання банком і позичальником іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Щодо визнання іпотечного договору недійсним, то позивачем не наведено жодної підстави, з приводу визнання такого договору недійсним. В той час як договір укладено в письмовій формі, договір є нотаріально посвідченим, укладений в реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею. Особи, що укладали договір мали необхідний об'єм цивільної дієздатності, воля учасників угоди на її укладення була вільна. Разом з тим, відповідач вважає, що позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду, а тому просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також, під час розгляду справи представник відповідача подав заяву про застосування до виниклих правовідносин строк позовної давності та застосування правових наслідків недійсності кредитного договору, договору іпотеки у відповідності до ст. 1057-1 ЦК України (т. 1 а.с. 38-39, 42-43). Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] 22.09.2006 року укладено договір про надання споживчого кредиту № 11045348000 (т. 1 а.с. 8-12). Відповідно до п.п. 1.1 кредитного договору позивач зобов'язався належним чином прийняти, використовувати і повернути кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 19890 швейцарських франків, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 80206 грн., за курсом Національного банку України на день укладення цього договору. Згідно до п.п. 1.2.2 позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі - в термін, не пізніше 21.09.2027 року. Відповідно до п. 9.13 розділу 9 договору позивач своїм підписом підтвердив згоду з умовами договору, свої права та обов'язки за договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови договору, а також те, що всі умови договору йому зрозумілі та є справедливими по відношенню до нього, що перед його укладанням отримав від відповідача інформаційний лист, згідно вимог чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 1.3 кредитного договору проценти за кредит та комісії банку (цим пунктом договору сторонами визначено їх детальний розпис). Відповідно до п.п. 1.3.1 договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 7,99 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного договору. У випадках, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п. 9.2 даного договору, застосовується розмір процентної ставки, діючи за цим договором в попередньому місяці. Згідно до п.п. 1.34. строк сплати процентів встановлено з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти. При цьому, остаточне погашення процентів повинно бути зроблене не пізніше дати остаточного повного повернення кредиту. Підпунктом 1.3.5 кредитного договору визначено, що позичальник сплачує банку комісію за видачу кредиту у розмір 2% від суми кредиту. Комісія нараховується у національній валюті і сплачується 31.05.2006 року згідно умов договору. Згідно до п. 1.4. кредитного договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника), а саме на: придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 1.5 кредитного договору визначено, що кредит надається шляхом: зарахування баком коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER], у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] 26.09.2006 року укладено іпотечний договір, який посвідчений Якенко О.П., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу за реєстровим № 1614 (т. 1 а.с. 13-16). За умовами п. 1 іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що є власністю іпотекодавця (предмет іпотеки) та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 6.1. іпотечного договору, цей договір підлягає нотаріальному посвідченню і діє з моменту нотаріального посвідчення до повного виконання зобов'язань, що забезпечені іпотекою за цим Договором. Згідно висновку експерта № 2226 від 12.05.2017 року за результатами проведеної судово-економічної експертизи Київською незалежною судово-експертною установою встановлено наступне (т. 2, а.с. 149-175), в зв'язку з відсутністю розміру щомісячного платежу в умовах договору № 11045348000 від 22.09.2006 р. (т. 1, а.с. 8-12), по першому питанняю зазанчено, що дослідження проводилось при умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць. При умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць, в межах наявних матеріалів, встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 1 експертизи): - ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору про надання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 р. складає 9,48 %; - сукупна вартість кредиту (в грошовому виразі) на момент укладення договору про надання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 р. складає 19177,82 шв.франків. При умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць, в межах наявних матеріалів, при виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до шв.франка, за період з 22.09.2006 р. по 14.04.2016 р. з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу шв.франків станом на 14.04.2016 р., встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 2 експертизи): - ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору про надання кредиту №11045348000 від 22.09.2006 р. складає 26,62 %; - сукупна вартість кредиту (в грошовому виразі) на момент укладення договору про надання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 р. складає 251478,35 грн. По другому питанню зазначено, що в зв'язку з відсутністю розміру щомісячного платежу в умовах договору № 11045348000 від 22.09.2006 р. (т. 1, а.с. 8-12), дослідження проводилось при умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць. За даними п. 1.3.1. договору про надання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006р. процентна ставка за користування кредитом становить 7,99 % річних. В межах наявних матеріалів ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) та сукупна вартість кредиту (у грошовому виразі) за договором про надання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 р. не визначені. При умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць, в межах наявних матеріалів, встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 1 експертизи): - ефективна ставка відсотка (реальна процентна сіамка) на момент укладання договору про надання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 р. складає 9,48 % та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом; - сукупна вартість кредиту (в грошовому виразі) на момент укладення договору про дання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 р. складає 19177,82 шв.франків. При умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць, в межах наявних матеріалів, при виконанні розрахунку в національній люті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до шв.франка, за період з 22.09.2006 р. по 14.04.2016 р. з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу шв.франків станом на 14.04.2016 р., встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 2 експертизи): - ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення договору про надання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 р. складає 26,62 %; - сукупна вартість кредиту (в грошовому виразі) на момент укладення договору про надання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 р. складає 251478,35 грн. По третьому питанню зазначено, що за результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, не встановлено розміру щомісячного платежу в умовах договору № 11045348000 від 22.09.2006 р. (т. 1, а.с. 8-12), в зв'язку з чим дослідження проводилось при умові сплати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць. Таким чином, за результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, при умові плати основної заборгованості рівними частинами - 78,62 шв.франків/місяць, щомісячні платежі (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), по договору № 11045348000 від 22.09.2006 р. на момент його укладення, становили: - від 78,12 шв.франків до 294,66 шв. франків (докладно див. колонку 2 Додатку 1 експертизи); - від 474,04 грн. до 4340,42 грн., при здійсненні Позичальником платежів за офіційним курсом НБУ по відношенню гривні до шв.франків за період з 22.09.2006 р. по 14.04.2016 р. з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу шв.франків станом на 14.04.2016 р. (докладно див. колонку 2 Додатку 2 експертизи). По четвертому питанню зазначено, що в межах наданих матеріалів, оформлення Банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту під час укладення договору про надання кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 р. виконано з недотриманням п. 2. та п. 4. ст. ЗУ «Про захист прав споживачів», в зв'язку з тим, що не встановлено інформації, наданої Позичальнику перед укладенням договору щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту, а також детального розпису загальної вартості кредиту для споживача на момент укладення договору № 11045348000 від 22.09.2006 р. (докладно див. дослідну частину експертизи). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення ч.ч. 1, 2 і 3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно розділу 3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо) (п. 3.1). В п. 3.2. вищевказаних Правил зазначено, що кредитний договір мав містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п. 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним., вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також: зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням формули (наведена в правилах): б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним (п. 3.8.). У Додатку до "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р.) надається зразок таблиці "Визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки", у якій вказується які саме дані повинні бути вказані у таблиці та роз'яснення щодо її заповнення. За правилами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (чинної на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст. 15 і 23 цього Закону. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. За змістом ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Верховний Суд України у справах № 6-69цс14 та 6-202цс15 зазначив, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року (далі - Директива) про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Зокрема в п. 22 Директиви визначено, що Держави - члени ЄС повинні мати право приймати або вводити в дію національні положення, які забороняють кредитору вимагати від споживача відповідно до кредитного договору відкривати рахунок у банку, або укладати договір у відношенні іншої додаткової послуги, або виконувати платежі або сплачувати комісію для таких банківських рахунків або інших додаткових послуг. У Державах - членах ЄС, в яких подібні комбіновані пропозиції дозволені, споживачі повинні бути проінформовані до закінчення строку дії кредитного договору про будь-які додаткові послуги, які є обов'язковими для кредиту, який може бути отриманий одночасно або відповідно до умов ринку. Платежі, які підлягають оплаті у зв'язку з цими додатковими послугами, повинні бути включені в загальний розмір кредиту, або, якщо розмір цих платежів не може бути визначений раніше, споживачі повинні отримати достатню інформацію про наявні платежі на попередній стадії укладення договору. Кредитор має бути обізнаний про платежі на додаткові послуги, коли він сам пропонує їх споживачу або діє від імені третьої особи, якщо ціна цього залежить від конкретних особливостей або матеріального становища споживача. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15. Щодо твердження позивача про відсутність у банку права на час укладення оспорюваного договору здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті спростовується наступним. Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. з ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п. з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Закон України «Про банки і банківську діяльність» не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Таким чином, чинним законодавством України, не встановлено жодного обмеження щодо валюти кредиту і відповідно відсутнє посилання на те, що грошові кошти (кредит) надаються тільки у грошовій одиниці України - гривні. За змістом ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на здійснення валютних операцій Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Статтями 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Отже, банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті (генеральної ліцензії). Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року за № 275 письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993 року за № 15-93. Згідно до п. 2.3. вищевказаного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. В матеріалах цивільної справи містяться копії банківської ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 року, дозволу НБУ № 75-2 від 19.11.2002 року, а також додатку до цього дозволу (т. 1, а.с. 63, 64, 65), з яких вбачається, що АКІБ «УкрСиббанк» був уповноважений здійснювати операції з валютними цінностями. Ця обставина свідчить про те, що банк мав право укладати з позивачем кредитний договір та договір іпотеки в іноземній валюті. Згідно з п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14.11.2004 року № 483, використання іноземної валюти на території України платежу як засобу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Як роз'яснено п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.(ч. 2 ст. 548 ЦК України ). Оскільки, доводи позивача про те, що під час укладення договору, банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, знайшли своє підтвердження. Відтак, позов в частині визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, як похідного від нього підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.2 ст. 216 ЦК). У позовній заяві позивач просив зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» повернути [PERSON], у натурі все, що вона отримала на виконання угод за договором про надання споживчого кредиту № 11045348000 від 22.09.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]. Крім того, у своїй заяві представник відповідача просила застосувати у разі ухвалення рішення про визнання недійним кредитного договору/договору іпотеки застосувати наслідки недійсності правочину визначені ч. 1 ст. 216 ЦК України (т. 1, а.с. 42-43). Проте, заявляючи такі вимоги кожна із сторін на вимогу суду не надала детальний розрахунок повернених коштів, при цьому матеріалами справи встановлено, що позивачем було отримано у відповідача 19890 шв. франків (т. 1, а.с. 8-12, т. 2, а.с. 106). Доводи позивача, що ним було отримано гривні, а не кошти в іноземній валюті до уваги судом не беруться за наявності його підпису в усіх оформлених правочинах з приводу отримання коштів у кредит. Таким чином, підлягає частковому задоволенню вимога позивача про повернення отриманого в натурі майна та оскільки матеріалами справи встановлено, лише сума видана позивачу банком та не встановлено розмір повернутих коштів позивачем банку, то є доцільним повернути кожній стороні у натурі все, що вона одержала на виконання правочину, при цьому проведення розрахунок суми, що підлягає поверненню позивачу покласти на ПАТ «УкрСиббанк». Не підлягає задоволенню вимога про виключення з реєстру обтяжень та заборони відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором від 22.09.2006 р., а саме: квартиру за адресою - [ADDRESS], оскільки суду не надано доказів, що задоволення вимоги про визнання недійсним іпотечного договору у позивача виникнуть складнощі у виключенні майна з реєстру заборон на його відчуження. Також, у заяві від 19.10.2015 року (т. 1, а.с. 42-43) представник банку просила у разі ухвалення рішення про визнання недійним кредитного договору/договору іпотеки, накласти арешт на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Кіровограда, вул. Ген. Жадова, 23-1-98. Вище вказана заява до задоволення не підлягає. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1057-1 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі визнання недійсним кредитного договору, суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов'язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на таке майно. Відповідно до ч. 3 ст. 1057-1 Цивільного кодексу України зазначено, що арешт на майно підлягає зняттю, якщо протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним кредитного договору кошти у розмірі, визначеному судом, будуть повернуті кредитодавцю. Якщо у зазначений строк зобов'язання повернути кошти не виконано, кредитодавець має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на арештоване майно. Більш того, частина 5 ст. 1057-1 ЦК України визначаючи недійсним договорів застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеного судом відповідно до частини першої цієї статті. Раніше, питання правових наслідків недійсності правочину, було вже врегульовано. Частина 1 ст. 216 ЦК України передбачає "У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування". До прийняття цього закону позичальник у разі визнання не дійсним кредитного договору повертав банку всю суму кредиту. При цьому, відповідно до ч. 1 II розділу закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» зазначено, що він набуває чинності з наступного дня його опублікування, тобто з 04 листопада 2012 року. Більш того, відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу України зазначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт, цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Таким чином, застосовувати правові наслідки недійсності правочинів у тому порядку, який визначає положення ст. 1057-1 Цивільного кодексу України можливо тільки до тих правовідносин, які виникли на підставі договору, який був укладений після набрання чинності цієї статі, тобто після 04 листопада 2012 року. Відтак оскільки кредитний договір укладений у 2008 році норма ст. 1057-1 ЦК України до застосування не підлягає. Крім того дана норма не підлягає задоволенню, ще із тих підстав, що системного аналізу ст. 1057-1 ЦК України вбачається, що арешт на майно накладається лише у випадку, якщо суд визначає, що позичальник повинен повернути кредитодавцю певну суму. Щодо заяви ПАТ «УкрСиббанк» про застосування строків позовної давності (т. 1, а.с. 38-39),слід зазначити. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказані правові позиції взаємоузгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14, у справі № 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року, 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, спірний кредитний договір було укладено між сторонами 22.09.2006 року. При цьому, в обґрунтування вимог про застосування строків позовної давності, ПАТ «УкрСиббанк» посилається на те, що позивач довідався про порушення свого права 22.09.2006 року, тобто з моменту укладення кредитного договору. В той же час, судом достовірно було встановлено, що під час укладення кредитного договору позичальнику не було надано повної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а про вказані порушення позичальник дізнався лише перед зверненням до суду та вході судового розгляду його доводи були підтвердженні шляхом проведення експертного дослідження, у зв'язку з чим відступні підстави для застосування строків позовної давності. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені і документально підтверджені судові витрати, а саме: на користь [PERSON] підлягає стягненню 3500 грн. понесених витрат на оплату судово-економічної експертизи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 5554,01 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial