Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Востокстройгаз», у якому з урахуванням зміни підстав позову просила суд: - усунути перешкоди у користуванні товариством з обмеженою відповідальністю «Востокстройгаз» (ЄДРПОУ 31040698) земельною ділянкою площею 4,2698 га., кадастровий номер 5323481800:00:006:0229, яка розташована на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району, Полтавської області, шляхом повернення її власниці [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податку [NUMBER] ; - усунути перешкоди у користуванні товариством з обмеженою відповідальністю «Востокстройгаз» (ЄДРПОУ 31040698) земельною ділянкою площею 4,2698 га., кадастровий номер 5323481800:00:006:0227, яка розташована на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району, Полтавської області, шляхом повернення її власниці [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податку [NUMBER] ; - усунути перешкоди у користуванні товариством з обмеженою відповідальністю «Востокстройгаз» (ЄДРПОУ 31040698) земельною ділянкою площею 4,2698 га., кадастровий номер 5323481800:00:006:0230, яка розташована на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району, Полтавської області, шляхом повернення її власниці [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податку [NUMBER] ; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Востокстройгаз» (ЄДРПОУ 31040698), на її користь судові витрати. Позивачка мотивувала свої вимоги тим, що 06.03.2009 підписано договори оренди землі, кожний на строк 10 років з товариством з обмеженою відповідальністю «Востокстройгаз» (ЄДРПОУ 31040698). Об`єктами оренди були три земельні ділянки, розташовані на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, право власності на які підтверджено відповідними державними актами. На обґрунтування позову посилалась на те, що вказані договори оренди землі, а також додаткові угоди до них від 14.08.2018 від імені орендаря підписані за допомогою рельєфного кліше (факсимільної печатки), з огляду на що вважала їх неукладеними. Зазначала, що додаткові угоди до договорів оренди землі вона не підписувала. Підписи від її імені нанесені струменевим способом за допомогою друкарського пристрою з відтворенням кольорового зображення струменевою технологією. Також вказувала, що текст договорів оренди від 06.03.2009 не містить умову про момент набрання чинності договорами. У той же час, однією з невід`ємних частин спірних договорів є акт приймання-передачі об`єкта оренди, а пункт 20 договорів наголошує, що передача земельної ділянки Орендарю здійснюється за актом її приймання передачі. Таким чином, сторони узгодили початок строку використання земельних ділянок з моменту передачі об`єкта оренди - 06.03.2009, з огляду на що вважала, що строк дії договорів оренди землі закінчився. На підставі викладеного зазначила, що відповідач продовжує користуватися земельними ділянки безпідставно. Тому просила усунути перешкоди у користуванні належними їй земельними ділянками та повернути їх власнику. Представник відповідача подала до суду відзиви від 13.04.2021 та від 24.06.2021, в яких зазначила, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню з огляду на її необґрунтованість. Вказувала, що договори оренди землі від 06.03.2009 підписані та зареєстровані у встановленому законом порядку. Додаткові угоди до договорів оренди землі від 14.08.2009, якими продовжено строк оренди до 14.08.2028 підписані орендодавцем [PERSON] та зареєстровані належним чином. Вказала, що укладаючи оспорювані договори сторони виявляли свою волю до вчинення правочинів, до набуття обумовлених ними цивільних прав та обов`язків, дійшли згоди щодо всіх істотних умов. Позивач не заперечує, що власноручно підписав договори оренди землі. Підписання договорів та додаткових угод директорами ТОВ «Востокстройгаз» за допомогою факсимільного відтворення підпису не є підставою для визнання його неукладеним, тобто такими що не відбулися. Також зазначила, що позивач не заперечує факт отримання протягом тривалого часу орендної плати, а отже погоджувався з оспорюваними договорами та своїми діями підтверджував волевиявлення на реалізацію цих правочинів. У зв`язку з наведеним, просила відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 23 березня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.34-35). 08.06.2021 до суду надійшла заява позивача [PERSON] про зміну підстав позову (а.с.105-110). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10 червня 2021 року заяву [PERSON] про зміну підстав позову від 09.06.2021 прийнято до розгляду (а.с.119-120). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 червня 2021 року провадження по справі було зупинено в зв`язку з призначенням судово-технічної експертизи (а.с.156-157). Ухвалою суду від 02 вересня 2021 року провадження у справі поновлено, судовий розгляд справи продовжено (а.с.177). Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.199-200). В судове засідання позивач не з`явилася, в заяві, що надійшла до суду, просла справу розглянути за її відсутності та задовольнити позовні вимоги. Представник позивача адвокат Сенкевич В.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснення надав аналогічні, викладеним у позові. Представник відповідача Дудка Я.Є. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзивах. Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивачки. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ПЛ №034687 (а.с. 8) позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки, переданої їй у приватну власність на підставі рішення 23 сесії 23 скликання Крутобалківської сільської Ради народних депутатів від 22 лютого 2001 року, площею 4,27 гектара в межах згідно з планом, що розташована на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району, призначеної для ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ №181692 (а.с. 16) позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.04.2004 № 1117 ВВС № 255569, площею 4,27 гектара в межах згідно з планом, що розташована на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, призначеної для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ №181693 (а.с. 20) позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.2004 № 1264 ВВС № 770749, площею 4,27 гектара в межах згідно з планом, що розташована на території Крутобалківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, призначеної для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до договору оренди землі від 06.03.2009, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Востокстройгаз» (а.с. 9-10), орендодавець [PERSON] надала згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії 1-ПЛ №034687, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю по Крутобалківській сільській раді за №526 від 27.03.2001, а орендар ТОВ «Востокстройгаз» в особі директора Харченка М.О. прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Крутобалківської сільської ради. Відповідно до договору оренди землі від 06.03.2009, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Востокстройгаз» (а.с. 13-14) орендодавець [PERSON] надала згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ПЛ №181692, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю по Крутобалківській сільській раді за №010554500003 від 15.03.2005, а орендар ТОВ «Востокстройгаз» в особі директора Харченка М.О. прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Крутобалківської сільської ради. Відповідно до договору оренди землі від 06.03.2009, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Востокстройгаз» (а.с. 17-18) орендодавець [PERSON] надала згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ПЛ №181693, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю по Крутобалківській сільській раді за №010554500004 від 15.03.2005, а орендар ТОВ «Востокстройгаз» в особі директора Харченка М.О. прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Крутобалківської сільської ради. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди від 14 серпня 2018 року до договору оренди землі від 06.03.2009, зареєстрованого 10 вересня 2012 року за №532340004001488, строк дії договору оренди земельної ділянки площею 4,2698 гектарів, кадастровий номер 5323481800:00:006:0229 продовжено на 10 років, до 14 серпня 2028 року (а.с. 21). Відповідно до п. 1 Додаткової угоди від 14 серпня 2018 року до договору оренди землі від 06.03.2009, зареєстрованого 10 вересня 2012 року за №532340004001456, строк дії договору оренди земельної ділянки площею 4,2698 гектарів, кадастровий номер 5323481800:00:006:0227 продовжено на 10 років, до 14 серпня 2028 року (а.с. 23) Відповідно до п. 1 Додаткової угоди від 14 серпня 2018 року до договору оренди землі від 06.03.2009, зареєстрованого 10 вересня 2012 року за №532340004001454, строк дії договору оренди земельної ділянки площею 4,2701 гектарів, кадастровий номер 5323481800:00:006:0230 продовжено на 10 років, до 14 серпня 2028 року (а.с. 25) Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні вищезазначеними земельними ділянками, як на підставу позову, позивачка посилалась на використання факсиміле під час підпису орендарем договорів оренди землі та додаткових угод до них, відсутність волевиявлення позивачки на укладення додаткових угод, оскільки підпис від її імені у додаткових угодах нанесений струменевим способом за допомогою друкарського пристрою, закінчення строку дії договорів оренди землі. З огляду на зазначене, позивачка вважала, що відповідач користується належними їй земельними ділянками не маючи на це правових підстав. Щодо використання орендарем факсиміле під час укладення договорів оренди землі та додаткових угод до них. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України (тут і надалі, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною третьою статі 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У статті 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статей 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладення спірних договорів, договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Відповідно до частин другої і третьої статті 207 ЦК України, у редакції чинній на момент укладення договорів оренди землі, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України. Водночас, виходячи зі змісту вказаних норм письмова згода сторін на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису є лише формою підтвердження відповідного факсимільного відтворення підпису його власноручному аналогу. Відсутність такої письмової угоди у випадку вчинення дій з виконання договору, підписаного факсиміле, не може бути підставою для визнання неукладеними вчиненого та виконуваного правочину. При цьому, якщо особа, факсиміле підпису якої було використано при підписанні договору, підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Аналогічного висновку дійшла колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16 грудня 2015 року № 6-29702ск15. Крім того, аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постановах № 143/227/17 від 02 вересня 2019 року та № 143/228/17 від 06 березня 2019 року у справах, де з аналогічних підстав вирішувалися спори щодо недійсності виконуваного правочину. Так, судом встановлено, що 06.03.2009 між сторонами було укладено договори оренди землі про передачу в оренду трьох земельних ділянок площею 4,27 га кожна. Відповідно до актів прийому-передачі об`єктів оренди за договорами оренди від 06.03.2009 орендодавець передав, а орендар прийняв вказані земельні ділянки в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Судом встановлено, що договори оренди землі укладені за взаємною згодою сторін. При цьому сторонами не оспорювався як факт підписання ними договорів оренди землі та актів прийому-передачі земельних ділянок, так і факт передачі відповідачу у платне користування на умовах договорів оренди цих земельних ділянок. Оскільки спірні договори оренди землі та акти прийому-передачі підписані і визнані позивачем, суд вважає всі викладені у договорах умови такими, що узгоджені з ним. Між тим, вказаними договорами сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, визначених положеннями статті 15 Закону України «Про оренду землі», а саме: визначено об`єкти оренди (місце розташування та розмір земельних ділянок); вказано дату укладення та строк дії договорів оренди; визначено розмір орендної плати, спосіб та умови розрахунків, строки, порядок її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату. Таким чином, суд дійшов висновку про дотримання сторонами письмової форми договору та наявність між сторонами цивільних відносин, що виникли унаслідок укладення договорів оренди землі. Позивачем не заперечувався факт передачі земельних ділянок, а відповідач підтвердив підписання цього договору та схвалив даний правочин своїми наступними діями. Таким чином, договори оренди землі в подальшому були схвалені сторонами, прийняті ними до виконання та фактично виконувалися сторонами. З огляду на вказані приписи не можна вважати неукладеними договори після їх повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договори фактично були укладені, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цих договорів вимогам закону. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та у постанові Верховного суду від 18 березня 2020 року у справі № 456/2946/17. З огляду на викладене, враховуючи, що ані позивач, ані відповідач не оспорювали факт укладення договорів оренди землі, сторони приступили до виконання умов цих договорів, виконували та приймали виконане за договорами оренди, тобто вчинили дії, спрямовані на набуття ними цивільних прав та обов`язків, обумовлених договорами оренди землі, договори оренди землі відповідають вимогам закону, суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача про неукладення договорів оренди земельних ділянок з огляду на використання у них факсимільного відтворення підпису. Щодо строку дії договорів оренди землі. Як було встановлено судом, між сторонами 06.03.2009 було укладено договори оренди землі, відповідно до яких [PERSON] надала, а орендар ТОВ «Востокстройгаз» в особі директора Харченка М.О. прийняв в строкове платне користування три земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Крутобалківської сільської ради (а.с. 10-11, 13-14, 17-18) Пунктом 8 вказаних договорів визначено, що договори укладено на 10 років. Відповідно до пункту 20 вказаних договорів оренди землі передача земельних ділянок орендарю здійснюється у 3-х денний строк після державної реєстрації договорів оренди за актами приймання-передачі. За змістом пункту 37 вказаних договорів, їх дія припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який їх було укладено. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України (тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення договорів оренди землі) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У статті 11 ЦК України наведено перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини. Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення. У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання. У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом. На час підписання договорів оренди, 06 березня 2009 року, частина друга статті 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. У статті 125 ЗК України вказано, що право оренди земельної ділянки виникає після державної реєстрації цього права. Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині 5 статті 126 ЗК України. Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про оренду землі» N 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. У статті 13 Закону N 161-XIV надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону N 161-XIV). Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Статтею 20 Закону N 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі. Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону N 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Верховний Суд України вказував, що поняття "момент укладення договору" та "момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки" різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі N 0426/14068/2012 (провадження N 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі N 570/3056/15-ц (провадження N 6-643цс16). У ЦК України передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його закінчення. Статтею 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України). Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України). Переважна більшість правовідносин, які урегульовані нормами цивільного законодавства, є відносинами, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків. Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків. Це загальне правило закріплено у статті 631 ЦК України, зокрема що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Разом з тим у частині третій вказаної статті обумовлено, що сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов'язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства. У спеціальному Законі N 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18). Можна зробити висновок, що сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства. Разом з тим якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом N 161-XIV, який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації. При цьому, слід зазначити, що метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17. Водночас, у вказаній постанові Верховний Суд зауважив, що суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність та зазначив, що при розгляді справ встановленню підлягають також обставини, що вказують на наявність значної міри позбавлення того, на що орендодавець розраховував при укладенні договорів оренди земельних ділянок, зокрема: чи мав орендодавець можливість контролювати дії орендаря з державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, оскільки передача земельних ділянок відбулась у день підписання договорів оренди, а державна реєстрація лише через три роки та чи мав орендодавець підстави розраховувати, що строк дії договору оренди, укладеного у 2009 році на 10 років, закінчиться у 2022 році. Так, судом встановлено, що договори оренди землі сторони підписали 06.03.2009. При цьому, відповідно до пункту 20 вказаних договорів оренди землі передача земельних ділянок орендарю здійснюється у 3-х денний строк після державної реєстрації договорів оренди за актами приймання-передачі. Проте, судом встановлено, що земельні ділянки були передані відповідачу в оренду не після проведення державної реєстрації договорів оренди землі, а у день підписання сторонами договорів оренди землі, що підтверджується відповідними актами прийому- передачі земельних ділянок від 06.03.2009 (а.с. 11, 15, 19). Разом з тим, державна реєстрація договорів оренди відбулась більше ніж через три роки після їх підписання (а.с. 22- зворот, 24- зворот, 26-зворот та а.с. 9-10, 13-14, 17-18). При цьому, зі змісту договорів оренди землі вбачається, що державна реєстрація двох з них за реєстраційними номерами 532340004001455 та 532340004001454 відбулась 10 вересня 2012 року (а.с. 9-10, 17-18). У договорі оренди землі, зареєстрованому за № 532340004001456 взагалі відсутня дата проведення його державної реєстрації (а.с.13-14). Між тим, суд зауважує, що обов`язок забезпечити державну реєстрацію договору оренди покладено на орендаря. Згідно із частиною другою статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. У пункті "ї" частини першої статті 211 ЗК України передбачено, що порушенням земельного законодавства є, зокрема, ухилення від державної реєстрації земельних ділянок. При цьому, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи щодо передачі у користування орендарю спірних земельних ділянок у день підписання договорів оренди землі за відповідними актами, суд приходить до висновку про те, що саме у день підписання вказаних цивільно-правових угод та фактичної передачі у користування орендарю земельних ділянок сторони приступили до реалізації своїх суб`єктивних прав та виконання обов`язків, спрямованих на отримання правових наслідків та досягнення мети укладених цивільно-правових угод. З наведеного слідує, що саме з 06.03.2009 почали діяти права та обов`язки за договорами, тобто коли договори як підстави виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані його умови, стали правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачка не мала можливості контролювати дії орендаря з державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, а з огляду на вчинення сторонами угод дій щодо фактичної передачі у користування відповідачу земельних ділянок та, відповідно, приведення умов договорів до виконання, не мала підстав розраховувати, що відлік строку дії договорів оренди землі може розпочатися більше ніж через три роки після початку дії та реалізації їх умов. Разом з тим, представником відповідача ані у відзиві, ані в судовому засіданні не наведено жодних доводів та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин невчинення дій щодо проведення державної реєстрації договорів оренди протягом трьох років після того, як сторони приступили до їх виконання та відповідності таких дій орендаря принципам справедливості, добросовісності та розумності. Крім того, дії відповідача, спрямовані на продовження набутих за договорами оренди землі прав та обов`язків орендаря шляхом укладення додаткових угод від 14 серпня 2018 року та вчинення дій щодо реєстрації речового права оренди за такими угодами до 14.08.2028 (а.с. 22, 24, 26) на переконання суду, свідчать про те, що початок строку дії договорів оренди земельних ділянок відповідач, так само як і позивачка, обраховував саме з того моменту, коли почали діяти права та обов`язки за договорами оренди землі, тобто з 06.03.2009. Зазначене в повній мірі спростовує доводи представника відповідача про те, що строк дії договорів оренди землі закінчується 12.09.2022, тобто через 10 років з моменту їх державної реєстрації. З огляду на викладене, приймаючи до уваги п. 8 договорів оренди землі від 06.03.2009, яким встановлено, що договори укладено на 10 років, суд дійшов висновку, що дія договорів оренди станом на день розгляду справи закінчилась. При цьому доказів на спростування зазначеного висновку суду матеріали справи не містять. Щодо укладення додаткових угод. Судом встановлено, що на підставі рішень державного реєстратора Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області Вовкіної М.О. було проведено державну реєстрацію речового права оренди земельних ділянок площею 4,2698 га, кадастровий номер 5323481800:00:006:0229, 4,2698 га, кадастровий номер 5323481800:00:006:0227, 4,2701 га, кадастровий номер 5323481800:00:006:0230 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Востокстройгаз», що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 22, 24, 26). Підставою виникнення речового права оренди вказано договори оренди землі від 06.03.2009, додаткові угоди від 14.08.2018. При цьому, строк дії речового права оренди визначено до 14.08.2028. Заперечуючи факт укладення додаткових угод, позивачка як на підставу своїх вимог посилалась на те, що вона особисто їх не підписувала, а підпис від її імені у додаткових угодах було нанесено струменевим способом за допомогою друкарського пристрою. Відповідно до висновку експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06.08.2021 за №СЕ-19/117-21/8893-ДД підписи від імені [PERSON] в Додаткових угодах від 14 серпня 2018 року до договорів оренди землі від 06.03.2009, зареєстрованих у відділі Держкомзему у Новосанжарському районі за №532340004001454, за №532340004001456, №532340004001488 від 10 вересня 2012 року, укладених між власником землі [PERSON] та ТОВ «Востокстройгаз» в особі директора Гака Івана Степановича, нанесені струменевим способом за допомогою друкарського пристрою з відтворенням кольорового зображення струменевою технологією (а.с. 166-168). Надаючи оцінку таким доводам позивачки та її представника та вищезазначеним доказам у справі, суд дійшов таких висновків. За змістом статті 11 ЦК України (тут і надалі- в редакції, чинній на дату, зазначену в спірних додаткових угодах) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних додаткових угодах) договір оренди землі укладається в письмовій формі. За частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. У разі ж якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц. З огляду на встановлені судом обставини та досліджені докази, враховуючи, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію, приймаючи до уваги ту обставину, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), беручи до уваги висновок експерта, зі змісту якого вбачається, що позивачка- орендодавець не підписувала додаткових угод до договорів оренди землі, що свідчить про відсутність її волевиявлення на набуття прав та обов`язків, обумовлених умовами додаткових угод, суд приходить до висновку про те, що додаткові угоди до договорів оренди землі є такими, що не вчинені, є неукладеними, наведені в них умови не є такими, що врегульовують спірні правовідносини, права та обов`язки за такими правочинами позивачкою не набуті, а правовідносини за ними - не виникли. За таких обставин, спірні земельні ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. З огляду на це, суд вважає, що позов про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом їх повернення власнику є таким, що підлягає задоволенню. При цьому, суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, з огляду на встановлені судом обставини справи є належним та ефективним. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, де вона констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. При цьому, суд критично ставиться до доводів представника відповідача щодо набуття сторонами прав та обов`язків, обумовлених додатковими угодами до договорів оренди землі та підтвердження цієї обставини здійсненням виплат позивачці орендної плати за додатковими угодами. Так, на підтвердження вказаної обставини представником відповідача надано до суду довідку ТОВ «Востокстройгаз» за вих № 112 від 07.04.2021 (а.с. 56). Проте, за змістом положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На переконання суду, сплата орендарем орендної плати не може підтверджуватися довідкою орендаря про її нарахування та виплату за відсутності будь-яких інших належних та допустимих доказів перерахування такої плати орендодавцю чи її отримання орендодавцем. З огляду на зазначене, доводи представника відповідача щодо набуття та виконання прав та обов`язків сторонами за додатковими угодами не заслуговують на увагу суду. Суд також критично ставиться до доводів представника відповідача щодо того, що на реєстрацію речового права оренди за додатковими угодами державному реєстратору було надано примірники додаткових угод до договорів оренди землі із підписом позивачки, поставленим власноруч. На спростування такого доводу суд зазначає про те, що всі примірники правочину, підписаного сторонами, мають силу оригіналу, а відповідно до пункту 7 додаткових угод, їх повинно бути три, один з яких знаходиться у орендаря. При цьому, предметом експертного дослідження були саме примірники додаткових угод до договорів оренди землі, надані відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів, що теж мають силу оригіналу, з огляду на що зазначені доводи представника відповідача суд вважає неспроможними. Враховуючи наведене, на підставі внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Водночас, у контексті оцінки доводів сторін суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів учасників справи, суд вважає, що ключові аргументи доводів сторін отримали достатню оцінку. За змістом положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У позовній заяві позивачка просила суд стягнути з відповідача судові витрати. Відповідно до наданої квитанції позивачкою сплачено 2725,00 грн судового збору. З огляду на задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача підлягає сплачений позивачкою при зверненні до суду судовий збір у розмірі 2725,00 грн.

Outcome: approved