Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 січня 2019 року між ним (позикодавець) та позичальниками [PERSON] , [PERSON] укладений договір позики, відповідно до якого вони позичили у нього грошові кошти в сумі 640\~512,00 гривень. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 29 січня 2019 року між ним та [PERSON] , [PERSON] укладений договір іпотеки, відповідно до якого позикодавцю передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] , належну позичальникам в рівних частинах по Ѕ частині кожному, на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2015 року. Відповідно до п.5 договору позики позичальники зобов`язані повернути позику (згідно графіку) до 29 лютого 2020 року. Проте зобов`язання позичальників перед позикодавцем в об`ємах та строках визначених договором не виконані. Наразі утворилась велика заборгованість. За період з 29 березня 2019 по 29 травня 2019 загальна сума коштів внесених позичальниками в рахунок погашення заборгованості складає 38007,00 грн.. Заборгованість за договором позики складає 602505,00 гривень. Тому просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання права власності за [PERSON] ; зняти з реєстрації [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованих в житловому приміщенні, що є предметом іпотеки та знаходиться за адресою квартира [ADDRESS] ; виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири, що є предметом іпотеки та знаходиться за адресою квартира [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, відповідально до заяви просила розглянути справу у її відсутність, позов підтримала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, відзив на позов не подали, клопотань до суду не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 29 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальників грошові кошти в сумі 640\~512,00 гривень, що за курсом НБУ на дату укладення цього договору становить 23040,00 дол. США, а позичальники зобов`язалися повернути позику на умовах та в строк, визначені договором, до 29 лютого 2020 року (а.с.35-38). Відповідно до договору іпотеки від 29 січня 2019 року, укладеного між [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , відповідачі передали [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS] , належну їм на праві власності в рівних частинах, по Ѕ частині кожному, на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2015 року, що підтверджується копіями договору іпотеки, договору купівлі-продажу від 04 червня 2015 року, технічного паспорта на квартиру (а.с.39-46, 88-89, 47-50). Відповідно до вимоги про виконання основного зобов`язання за договором позики від 29 січня 2019 року (а.с.27-34) станом на 18 червня 2019 року заборгованість відповідачів за договором позики становить 602\~505,00 гривень. Підстав вважати, що вказаний розмір заборгованості невірний немає, оскільки відповідачами він не спростований. Вимогу позивача про виконання основного зобов`язання за договором позики відповідачі не виконали, борг не повернули. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч.1, 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до п.9 договору іпотеки іпотекодержатель має право у разі порушення іпотекодавцями обов`язків, встановлених даним договором, вимагати дострокового виконання зобов`язання за договором позики, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.17 договору іпотеки іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавців, зокрема у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язання за договором позики та незалежно від настання строку виконання зобов`язання за договором позики, у випадку будь-якого порушення іпотекодавцями умов даного договору. Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Згідно зі звітом про оцінку майна №004-13062019 від 13 червня 2019 року, складеного оцінювачем [PERSON] ринкова вартість об`єкта оцінки, а саме житлової квартири, загальною площею 72,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки, складає 499\~987,00 гривень (а.с.55-87). Враховуючи викладене, з метою задоволення вимог позивача за основним зобов`язанням, що становить 602\~505,00 гривень суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , вартість якої згідно зі звітом про оцінку майна становить 499\~987,00 гривень. Відповідно до ст.40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди) не підлягають виселенню, за виняткових умов, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Відповідно до ч.1, 2 ст 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самовільно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Враховуючи, що суду не надано даних про інше постійне жиле приміщення, що повинно бути надане відповідачам, то суд позбавлений можливості виконати вимоги ч.2 ст.109 ЖК України щодо зазначення в рішенні суду постійного жилого приміщення, що повинно бути надане відповідачам, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Крім цього, оскільки зазначена квартира не придбана за рахунок позики, то в даному випадку на правовідносини не розповсюджується ч.4 ст.109 ЖК України, якою передбачено можливість виселення без надання іншого жилого приміщення і яка передбачає виселення лише з приміщення, придбаного за рахунок кредитних коштів. За вказаних обставин підстав для задоволення позову в частині зняття з реєстрації відповідачів та їх виселення з вказаної квартир и не вбачається. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача, на відшкодування понесених ним судових витрат по сплаті судового збору по 2499,94 грн.

Outcome: partial