Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

[PERSON] у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до ДПНВК "Фотоприлад", посилаючись на те, що наказом від 25.06.2013р. був звільнений з роботи за п.1 ст.40 КзпП України з посади водія. На момент звільнення з позивачем не був повністю проведений розрахунок при звільненні, в порядку розрахунку 3118 грн. виплачено 23.07.2013р., з приводу виплати недоплачених сум спір розглядався сторонами в позасудовому порядку за участю державної територіальної інспекції праці. Заборгованість по розрахунку відповідачем погашалась 04.06.2014р. в сумі 349,72 грн. та 27.06.2014р. в сумі 12,73 грн., тому на підставі ст.117 КЗпП України до стягнення з відповідача підлягає середній заробіток за період затримки розрахунку з 25.06.2013р. по 27.06.2014р.із розрахунку середньомісячної зарплати працівника відповідно промислової діяльності, також внаслідок порушення трудових прав позивачу завдана моральна шкода, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 29 100 грн., моральну суму 5000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Представник відповідача Кірса В.В. позов не визнав, вказував, що при звільненні позивача між сторонами виник спір щодо суми розрахунку. В день звільнення позивач за розрахунком не з'явився, в зв'язку з чим йому надсилалось повідомлення про отримання розрахунку. В день звернення позивача за розрахунком 23.078.2014р. йому було виплачено неоспорювану суму 3118 грн., тому заперечив наявність вини відповідача у затримці розрахунку за період з 25.06.2014р. до 23.07.2014р. В подальшому в зв'язку з спором про розмір нарахованих сум позивач звернувся до територіальної інспекції праці та після перевірки підприємства позивачу були донараховані 426,41 грн., які після утримання податків та зборів 04.06.2014р. виплачені в сумі 349,72 грн. 27.06.2014р. бухгалтером помилково було сплачено надмірно позивачу 12,73 грн. Зазначав, що оскільки відповідачем проведений остаточний розрахунок з позивачем 04.06.2014р. на момент звернення з даним позовом 11.09.2014р. позивач пропустив передбачений передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. Крім того, недоплачена спірна сума становила близько 10% від загальної суми розрахунку позивача, що просить урахувати при вирішенні позову. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом від 25.06.2013р. [PERSON] був звільнений з роботи за п.1 ст.40 КзпП України з посади водія Державного підприємства НВК "Фотоприлад". Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розміри сум, належних працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Встановлено, що в день звільнення 25.06.2013р. з позивачем не був повністю проведений розрахунок при звільненні.При зверненні позивача за розрахунком йому було виплачено 23.07.2014р. неоспорювану суму 3118 грн., також для здійснення остаточного розрахунку виплачувались після відрахувань утримань кошти 04.06.2014р. в сумі 349,72 грн. та 27.06.2014р. в сумі 12,73 грн. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 від 24.12.99 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено, що при звільненні з відповідачем не був проведений розрахунок у повному обсязі у зв'язку із виникненням спору щодо виплати доплат за класність, даний спір сторони вирішували в досудовому порядку, позивач звернувся зі скаргою до територіальної державної інспекції з питань праці в Черкаській області, в ході розгляду якої проводилась перевірка ДПНВК "Фотоприлад" та внесений припис для проведення донарахування зарплати та пов'язаних з цим виплат. На виконання даного припису відповідачем нараховано позивачу 395,13 грн. перерахунку зарплати, 21,02 грн. коригування суми виплат за щорічну відпустку, 10,26 грн. - компенсація за невикористану відпустку, всього 426,41 грн. З дано суми були утримані 14,98 грн. - 3,6% єдиного соціального внеску (426,41*3,6%), а також 61,71 грн. - 15% податок з доходів фізичних осіб (15%(426,41 - 14,98)), фактично виплачено позивачу 04.06.2014р. - 349,72 грн. 27.06.2014р. відповідачем було виплачено 12,73 грн. в якості повернення суми єдиного соціального внеску (426,41 - (426,41*15%) - 349,72) як утриманого при виплаті 04.06.2014р. без законних підстав. Встановлено, що з вини відповідачем допущена затримка остаточного розрахунку при звільненні позивача на суму 349,72 + 12,73 = 362,45 грн., що складає 10,4% від загальної суми, що підлягала виплаті при звільненні 3118 + 362,45 = 3480,45 грн., тому при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку з 23.07.2013р. по 27.06.2014р. (12 міс. 3 роб.дні), виходячи згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року з розміру середньомісячної зарплати за два останніх відпрацьованих місяців січень, лютий 2013р.: (2815,83 + 2300,97)/2 = 2558,40 грн. та середньоденної зарплати відповідно (2815,83 + 2300,97)/41 роб.день = 124,8 грн., з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи, приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягнення відшкодування середнього заробітку за час розрахунку при звільненні в розмірі : 10,4%* (12 міс.*2558,40 + 3 роб.дні *124,80) = 10,4%* 31075,20 грн. = 3231,82 грн. Суд виходить з того, з 25.06.2013р. до 23.07.2013р. вина відповідача у затримці розрахунку відсутня, оскільки позивач з власної воли не з'явився для отримання розрахунку у день звільнення, як пояснив в ході судового розгляду, з причини незгоди з сумою розрахунку, в зв'язку з чим роботодавець надіслав рекомендований лист про необхідність з'явитись за розрахунком та виплатив позивачу неоспорювану суму відразу після з'явлення позивача за розрахунком 23.07.2014р. Посилання представника відповідача про пропуск позивачем передбаченого законом строку звернення до суду для вирішення даного спору не обґрунтовують заперечення з наступних підстав. У статті 233 Кодексу передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Відповідно до офіційного тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки належні позивачу при звільнені кошти розрахунку остаточно були виплачені станом на 27.06.2014р., тому при зверненні до суду з даним позовом 11.09.2014р. позивачем не був пропущений строк, передбачений ст.233 КЗпП України. Посилання представника відповідача про те, що повернення єдиного соціального внеску 27.06.2014р. було здійснено помилково не обґрунтовані на нормах законодавства. Відповідно до ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для роботодавців та найманих працівників. Відповідно до Постанови КМУ від 22 грудня 2010 р. N 1170 до переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування віднесено відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, оскільки на момент виплати остаточного розрахунку 04.06.2014р. позивач не являвся найманим працівником, відповідно до вказаного закону та постанови на зазначену суму виплати не повинен був нараховуватись єдиний соціальний внесок, тому вказане утримання на законних підставах було виплачено позивачу 27.06.2014р., чим остаточно був здійснений розрахунок з останнім при звільненні. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що порушенням строків проведення розрахунку при звільненні позивачу було завдано моральної шкоди, спричиненої негативними переживаннями та емоціями, внаслідок порушення його трудових прав, що пов'язане з втратою нормальних життєвих зв'язків, тому суд, з урахуванням принципів доцільності та справедливості, вважає за необхідне задоволити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 500 грн. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. При подачі позову позивач був звільнений від оплати судового збору, тому до стягнення з відповідача підлягає судовий збір в сумі 229,40 грн. в дохід держави.

Outcome: approved