Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП "Медіт-Сервіс", посилаючись на те, що працював на посаді водія з 31.12.2009р., звільнений 31.05.2010 року за ст.38 КЗпП України. При звільненні з позивачем в порушення законодавства про оплату праці не був проведений остаточний розрахунок, зокрема не була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку, оскільки за період роботи відпустка позивачу не надавалась. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку 10 календарних днів за період роботи з 31.12.2010 року по 31.05.2010 року (5 місяців), недоплачена сума якої згідно розрахунку позивача становить 328,20 грн. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та просили суд позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Вказували, що протягом роботи директор підприємства систематично порушував законодавство про працю, не складав графіки відпусток. Фактично про порушення своїх прав шляхом не проведення повного розрахунку при звільненні в 2010 році позивач дізнався у червні 2015 року при розмові з колишнім працівником підприємства [PERSON], який йому розповів, що звертався до суду в 2014 році за захистом своїх прав. Також вказував, що компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому за захистом своїх прав на оплату праці працівник може звернутись до суду без обмеження будь-яким строком. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] позов не визнали, вказували, що в період роботи відповідачу надавалась відпустка із збереженням заробітної плати з 23.01.2010р. по 31.01.2010р., також у день звільнення з відповідачем проведений остаточний розрахунок по оплаті праці, в тому числі була виплачена компенсація за дні невикористаної відпустки. Крім того, вказували, що позивач звернувся до суду з даним позовом в червні 2015 року після спливу передбаченого ст.233 КЗпП України строку звернення до суду за захистом прав, який має обчислюватись з моменту звільнення 31.05.2010р. Заслухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу водієм в ПП "Медіт-Сервіс" з 31.12.2009 р., відповідно до наказу №75 від 31.12.2009 року. Наказом № 45 від 31.05.2010 року позивач звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) на підставі його заяви про звільнення від 31.05.2010 р. Як пояснив [PERSON], у червні 2015 року при розмові з колишнім працівником даного підприємства стосовно трудового спору останнього позивач фактично дізнався про порушення свого права щодо у невиплати йому при звільненні 31.05.2010р. компенсації за невикористану відпустку, факт даної розмови підтвержений показами свідка [PERSON] Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до статті 83 КЗпП та статті 24 Закону України "Про відпустки"у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до наказу № 13 від 22.01.2010р. [PERSON] в період роботи надавалась відпуска з 23.01.2010р. по 31.01.2010р. із збереженням заробітної плати. Згідно з відомістю № 22 за травень 2010 року, розрахунком бухгалтера [PERSON] та її показами в якості свідка, в день звільнення 31.05.2010р. з позивачем був повністю проведений розрахунок при звільненні, зокрема була виплачена компенсація за невикористані дні відпустки за період роботи з 31.12.2010 року по 31.05.2010 року в сумі 67,44 грн. Відповідно до ст.ст.15,30 ЦК України обставини в цивільній справі з'ясовуються на засадах змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доводи позивача та його представника про фальсифікацію відповідачем наданих наказів фактично стосуються посилання на вчинення посадовими особами підприємства діяння, що має ознаки кримінального правопорушення у вигляді підроблення, однак доказів про встановлення даних фактів в порядку кримінально-процесуального законодавства суду не надано, в порядку цивільного судочинства не може встановлюватись винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення. За відсутності об'єктивних та переконливих доказів внесення посадовими особами підприємства недостовірних даних до вказаних документів, суд не може вирішувати справу, ґрунтуючись на припущеннях. Що стосується посилання позивача про порушення адміністрацією відносно нього законодавства про працю в період роботи, при звільненні з роботи за власним бажанням позивач не вказував підставою свого звільнення порушення його трудових прав, після звільнення у травні 2010 року до червня 2015 року в межах передбаченого ст.233 КзПП строку не звертався до суду з позовом про визнання незаконними дій чи рішень адміністрації. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення, оскільки в день звільнення з позивачем проведений розрахунок у повному обсязі, що підтверджено наданими відповідачем доказами про надання позивачу відпустки в період його роботи згідно наказом № 13 від 22.01.2010р. ,а також виплати в день звільнення грошової компенсації згідно з відомістю № 22, в якій наявний підпис від імені позивача про фактичне отримання працівником нарахованих сум розрахунку при звільненні. Положення закону про передбачений ст.233 КЗпП України строк можуть застосовуватися лише у тих випадках,коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб"єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд відмовляє в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги. При подачі позову позивач був звільнений від оплати судового збору, тому оплату судового збору необхідно віднести на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed