Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», який згодом уточнила та в якому просила: визнати недійсним договір про надання кредиту, укладений між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] , оформлений у вигляді «анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» від 26.03.2016 р . В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що [PERSON] з 2006 року по 26.03.2016 року користувалася кредитною карткою ПАТ КБ « Приватбанк», яка була замінена у 2014 році на кредитну картку за № [NUMBER] . Позивач не заповнювала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» за цей період часу, не погоджувала з Банком на істотні умови кредитного договору. На 26.03.2016 року коли БАНК запропонував позивачу у телефонному режимі укласти договір «Оплата частинами», надавши депозит на суму 19980,00 грн. Позивачу у телефонному режимі пояснили, що згідно договору « Оплата частинами» позивачу потрібно щомісяця на протязі 3 років до 26.03.2019 року погашати Банку тіло кредиту сумі 555,00 грн і проценти у сумі 624,00 грн. із розрахунку 3,5% щомісячно, а також траховий платіж щомісячно у сумах, які пропонував Банк. За цей період часу позивач починаючи з 2017 року по квітень 2019 року сплатила банку суму 53055,36 грн. Страховий платіж позивачем сплачено на суму 7 359,11 грн., за період часу з квітня 2016 року по квітень 2018 року. За період часу з березня 2017 року по квітень 2019 року Банк нарахував пеню і стягнув її в порушення діючого законодавства не за 6 місяців, а більше ніж за 2 роки у сумі 21017,53 грн . Яким чином розраховувалася пеня невідомо. У 2016 році на адресу позивача почали надходити листи-претензії, смс- повідомлення, дзвінки представників відповідача з приводу погашення боргу перед ПАТ КБ "ПриватБанк» у розмірі 99 414,31 гривень. У даних спілкуваннях вказувалось про існування між позивачем та банком кредитного договору, однак, жодного договору між позивачем та банком не було укладено. Не зрозуміла вимога про погашення боргу у даному розмірі, так як єдиним кредитом, яким користувався позивач, це кредитна картка «Універсальна». Тим більш у попередньо вказаній кредитній картці встановлений максимальний ліміт, який сягає 20 000,00 гривень. Як стало відомо після, оплати позивача не надходили у рахунок погашення заборгованості. Тобто, заборгованість лише наростала. Станом на 12.07.2019 p., згідно наданої відповідачем роздруківки заборгованість складає 99414,31 грн. і це з двадцяти тисяч кредитного ліміту, враховуючи те що позивачем, як зазначалось вище, починаючи з 2017 року по квітень 2019 року сплачено Банку суму 53055,36 грн. Позивач зверталася до найближчого відділення банку, аби отримати обґрунтоване пояснення з даного приводу, проте жодної істотної відповіді так і не отримала. Дії Банку кваліфікуються як шахрайство, незаконне вимагання коштів, адже, як вказано позивачем, що жодних кредитних договорів між ним та Банком не укладалось. Позивач вказує , що в її випадку договір кредиту, який на думку відповідача оформлений у вигляді анкети-заяви від 04.01.2012 р. і є нікчемним правочином. Позивач посилається на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс 14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Під час отримання картки для виплат, як зазначалось текстом раніше, позивачем були підписані якісь документи, однак серед них не було жодного договору. Єдиним документом, підписаним позивачем , могла бути заява, про надання банківської картки. Однак аналізуючи зміст Заяви (за стандартом) можна дійти висновку, що її не можна розцінювати як частину договору оскільки вона є не що інше як пропозицією однієї сторони укласти договір, оскільки її зміст містить лише умови майбутнього договору і виражає її намір вважати себе зобов`язаним у разі прийняття Банком цієї пропозиції. Тому наступним кроком до укладення кредитного договору мав би бути факт укладення у письмовій формі такого договору з додержанням істотних умов та підписання цього договору його сторонами. Однак такого договору сторонами укладено не було. Крім того, Умови надання банківських послуг також не є частиною кредитного договору, оскільки зазначений документ не відповідає вимогам ст. 207, 638, 1054 ЦК України. Зважаючи на вказане, вважаємо, що між позивачем та банком не було досягнено у встановленій письмовій формі згоди щодо всіх обов`язкових умов договору, а сам кредитний договір укладено не було; в ході судового розгляду справи банк не надав суду доказів про ознайомлення [PERSON] із умовами кредитування, а саме посилання представника банку на наявність зазначених ним «Умов та правил надання банківських послуг...» на сайті банку не можуть судом сприйматись як доказ так як з такими умовами позивач, по-перше, не ознайомлювався та не підписував їх, а, по-друге, такі «Умови....» на сайті банку станом на дату укладення договору відсутні . Таким чином, відповідач свідомо не виконує вимог суду про зобов`язання подання доказів - ухвали суду від 11.09.2019 р., самостійно таких доказів не надав, а надана копії документів не містить всіх обов`язкових умов для того, щоб вважати, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний чи ін. договір. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповіли.' фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 23 травня 2019 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача [PERSON] надав заяву про слухання справи за його відсутності, наполягав на задоволенні уточнених позовних вимог. Представник відповідача Бродько А.І. надав суду відзив, просив відмовити в задоволенні позову. Згідно відзиву вказано, що позивач просить визнати договір «Оплата частинами» недісним. Підстави - порушення принципу справедливості. Несправедливістю, на думку позичальниці, є зміна відсоткової ставки по кредиту. Договір «Оплата частинами» - безвідсотковий, невиплату. Позичальник повинен відповідно до договору поповнювати КРЕДИТНУ КАРТУ, яка повинна мати позитивний баланс (кредитний ліміт сплачений в повному розмірі). Якщо позичальник несвоєчасно поповнює кредитну карту, то банк сплачує борг по договору «Оплата частинами» за рахунок КРЕДИТНОГО ЛІМІТУ і вже на ці кошти нараховуються відсотки. Більшість людей несвоєчасно поповнюють кретитну карту власними коштами для сплати боргу «Оплата частинами» і якщо на дату оплати на кредитній карті немає власних коштів клієнта, то банк сплачує «Оплату частинами» за рахунок кредитних коштів, та нараховуються відсотки. Договір «Оплата частинами» укладається в одному екземплярі, який видається покупцю- позичальнику в торговій точці через термінал у вигляді чеку. В Чек-договорі «Оплата частинами» зазначені усі суттєві умови договру навиплату: кількість щомісячних платежів, їх розмір, дата оплати (дата поповнення кредитної карти) і не яких відсотків. Чек-договір «Оплата частинами» безвідсотковий, на виплату, а тому не може бути несправедливим. Ухвалою суду від 29.07.2019 року за клопотанням представника відповідача у позивача витребувано докази , а саме належним чином завірену копію Чек-договору "Оплата частинами" від 23.06.2016 року для долучення до матеріалів справи та оригінал для огляду в судовому засіданні. 10.10.2019 року відповідачем надано пояснення, що Чек-договору "Оплата частинами" від 23.06.2016 року у неї немає, оскільки його їй не надавали, він знаходиться у банку відповідача. На ухвалу суду від 12.07.2019 року про витребування доказів за клопотанням представника позивача , у позивача витребувано довідку про рух коштів по картковому рахунку № [NUMBER] на ім`я [PERSON] ( ІПН [NUMBER] ) та довідку, які саме Умови та Правила надання банківських послуг були чинними на момент отримання кредитного ліміту по картковому рахунку № [NUMBER] , у разі їх зміни - дату змін і їх зміст. На ухвалу суду представником відповідача надано виписку з Приват24 про рух коштів по картрахунку позивача , з якої вбачається, що позивач користується карткою , яку їй видав банк за договором у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» від 26.03.2016 року. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] , оформлений кредитний договір у вигляді «анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» від 26.03.2016 року, кредитний ліміт встановлений в сумі 20000,00 гривень. Рахунок картки № [NUMBER] , яким позивач активно користується. Позивач просить визнати договір недійсним так як вона не підписувала "Умовита правил надання банківських послуг...» та не ознайомлена з ними, між позивачем та банком не було досягнено у встановленій письмовій формі згоди щодо всіх обов`язкових умов договору, а сам кредитний договір укладено не було. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першоюстатті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенізакономяк істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Устатті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Частиною другоюстатті 1054 ЦК Українивстановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першоюстатті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому зазакономнадані відповідні пільги. За змістомстатті 634 цього Кодексудоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Надані позивачем (по первісному позову) правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція Українимає найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основіКонституції Україниі повинні відповідати їй, що прямо передбачено устатті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертоїстатті 42 Конституції Українидержава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені устатті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першоїстатті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першоїстатті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом. Як вбачається з матеріалів справи сторони досягли згоди в тому, що позивач отримала від відповідача кредит кошти в сумі 20000,00 грн. та зобов`язується повернути відповідачеві. Факт отримання коштів позивачем не оспорювався. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до п. 2, 4 ч.1 ст. 208, ч.1 ст. 1055 ЦК України, для кредитного договору законом визначена обов`язкова письмова форма. Згідно п.п. 5,7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Частиною 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти. Згідно п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Отримання коштів в сумі 20000,00 грн. від відповідача за договором від 26.03.2016 року позивачем не оспорюється, а тому договір не суперечить вимогам ст. 203 ЦК України. Позивач починаючи з 2016 року користується коштами наданими за кредитним договором від 26.03.2016 року, рахунок № [NUMBER] , який оскаржує та просить визнати недійсним, крім того позивачем не надано доказів недійсності правочину, саме щодо отримання нею коштів банку відповідача в сумі 20000,00 грн, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed