Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

Позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, вимоги якого в процесі розгляду справи збільшила та в частині зменшила до відповідачів, де є третя особа, про визнання не дійсним додаткової угоди, свідоцтва, визнання права власності мотивуючи свої позовні вимоги тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем [PERSON] вони за спільні сумісні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. В подальшому позивачу стало відомо, що [PERSON] без її відому та згоди уклав додаткові угоди, відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] (по 1/2 частині) домовились викласти преамбулу Договору № 3-27/18/2012 в редакції, відповідно до якої даний Договір укладено між [PERSON] та ПАТ "ФК "Княгиня Ярославна" третьою особою у справі. Позивач вважає, що такими діями [PERSON] позбавив її коштів та придбаної квартири, уклав додаткову угоду без її відому та погодження, чим порушив її права. Крім того, на підставі вищезазначеної додаткової угоди відповідач [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру та отримала свідоцтво про право власності на своє ім'я, що фактично позбавило позивача права власності на майно набуте у шлюбі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з урахуванням уточнень. [PERSON] та представник останньої у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що квартира була придбана за особисті кошти [PERSON], у зв'язку з чим саме вона має право на спірну квартиру. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що він з дружиною не приймав участі у фінансуванні будівництва, а всі кошти на придбання квартири були надані відповідачем [PERSON], у зв'язку з чим і було викладено преамбулу до договору по-іншому у відповідності до умов додаткової угоди до договору про фінансування будівництва. Також повідомив, що не має бажання отримувати навіть часткове право власності на квартиру, оскільки не приймав участі в оплаті по договору. Треті особи в судове засідання в судове засідання представника не направила, від третьої особи надійшли пояснення у яких остання просила вирішити питання відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] з 16.09.2009 року перебувають у шлюбі. 23.04.2014 року [PERSON] було укладено договір № 3-27/18/2012 про участь в фонді фінансуванні будівництва з метою придбання квартири. 04.06.2014 року [PERSON] було видано Довідку № 501 від 04 червня 2014 року про те, що він оплатив квартиру [NUMBER] в об'єкті нерухомості за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса) в повному обсязі на суму 615430,00 грн. Згідно договору № 3-27/18/2012 від 23.04.2014 року про участь в фонді фінансування будівництва виду "А". 04.06.2014 року між Управителем фонду фінансування будівництва ПАТ "ФК "Княгиня Ярославна" (третя особа) та [PERSON] було укладено Договір уступки майнових прав на нерухомість № 3-27/18/2012, відповідно до якого ПАТ "ФК "Княгиня Ярославна" зобов'язалось передати, а [PERSON] прийняти після введення в експлуатацію об'єкт будівництва: квартиру [ADDRESS] З наведеного вбачається, що квартиру було оплачено у повному обсязі під час зареєстрованого шлюбу позивача та відповідача [PERSON] 11.07.2014 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 2 до договору № 3-27/18/2012 про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до якої [PERSON] та [PERSON] домовились викласти преамбулу Договору № 3-27/18/2012 в редакції, відповідно до якої даний Договір укладено між [PERSON] та ПАТ "ФК "Княгиня Ярославна". Дану додаткову угоду було підписано її сторонами без відому позивача, що в судовому засіданні було визнано сторонами, а отже у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Як встановлено у судовому засіданні, договір № 3-27/18/2012 про участь в фонді фінансуванні будівництва від 23.04.2014 року є договором стосовно цінного майна - квартири та не може вважатись дрібним побутовим, отже для його укладення або внесення змін до нього згода другого з подружжя має бути подана письмово, однак згода на укладення додаткових угод до договору позивачем не надавалась. Відповідно квитанції № ПН164 від 07 травня 2014 року, платником [PERSON] сплачено на користь ПрАТ «ФК «Княгиня Ярославна» 399000,00 грн. з призначенням платежу: Перерахування коштів в управління згідно дог. № 3-27/18/2012 від 23.04.2014 р. Відповідно до квитанції № QS21755818 від 20 травня 2014 року, платником [PERSON] сплачено на користь ПрАТ «ФК «Княгиня Ярославна» 399000,00 грн. з призначенням платежу: перерахування коштів в управління згідно дог № 3-27/18/2012 від 23.04.2014 р. від [PERSON] від [PERSON] згідно реєстра від 20/05/2014. Посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на факт оплати вартості договору останньою у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, оскільки не доведені жодним доказом у розумінні ст. 60 ЦПК України та спростовуються письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідно до квитанцій, кошти за договором 3-27/18/2012 сплачувались позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON], яким було підписано даний договір. Згоди на внесення змін або укладання додаткових угод спрямованих на відчуження цінного майна придбаного за спільні сумісні кошти позивач не надавала, а відтак Додаткова угода № 2 до договору № 3-27/18/2012 підлягає визнанню судом недійсною оскільки укладена всупереч положенням ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України. Також суд приходить до висновку про необхідність з метою захисту прав позивача скасувати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровану за [PERSON], застосувавши наслідки недійсності правочину, оскільки право власності квартиру виникло у [PERSON] на підставі недійсного в силу ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України правочину. Враховуючи доведеність факту придбання квартири за спільні сумісні кошти подружжя, яке перебувало у зареєстрованому шлюбі, а також невизнання права спільної сумісної власності відповідачем [PERSON], суд вважає за потрібне також задовольнити вимогу щодо визнання за позивачем права власності на ? частини квартири [ADDRESS] з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи набуття квартири під час шлюбу, визнання права власності на ? частину квартири за позивачем не вплине на права та обов'язки [PERSON], оскільки таке право власності кожного з подружжя на набуте у шлюбі майно презюмується законом. Крім того, з відповідачів на підставі ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню на користь позивача судові витрати. З огляду на наведене та

Outcome: approved