Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

28.11.2018 року представник позивача - Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" звернувся до суду з уточненим позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на користь ДТ „Укрексімбанк" суму непогашених процентів за користування кредитом - у розмірі 2148,55 грн., нарахованої пені за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом - в розмірі 2664,14 грн., судових витрат в розмірі сплаченого судового збору - 1762грн., а всього, - 6574,69грн., посилаючись на те, що 23 грудня 2013р. між працівником виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради [PERSON] , був укладений договір № 8052312652БД/2013-12 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею платіжної картки в рамках зарплатного проекту. Згідно з умовами цього Договору установа банку відкрила відповідачу картковий рахунок № [NUMBER] для зарахування заробітної платні та обліку операцій з платіжною карткою. В межах цього Договору позивач відкрив відповідачу кредитну лінію для проведення операцій з використанням цієї платіжної картки, з лімітом в розмірі не більше 3.000грн., строком погашення до 31.12.2016 р. та оплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 36% річних. Відповідач зобов`язувався: сплачувати нараховані проценти за користування кредитом щомісяця не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за місяцем, в якому вони були нараховані, у разі звільнення з роботи протягом трьох робочих днів з дати звільнення погасити усю існуючу на день такого погашення заборгованість за кредитом. У випадку несвоєчасного виконання відповідача зобов`язань за договором позивач має право стягнути заборгованість шляхом звернення стягнення суми боргу за рахунок майна відповідач у порядку, встановленому чинним законодавством України. З серпня місяця 2014 р. [PERSON] припинив обслуговування кредиту, не сплачує проценти за ним, у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору в 2015 році АУ «Укрексімбанк» звернувся до Болградського районного суду з позовом про стягнення існуючої заборгованості у судовому порядку. Рішенням від 02.04.2015 року по справі № 497/364/15-й судом позовні вимоги АТ «Укрексімбанк» задоволені та видано виконавчий лист, який було направлене до Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби для стягнення заборгованості у примусовому порядку. Рішення суду по стягненню заборгованості в частині погашення основного боргу виконане 28.03.2017 року, але за час виконання рішення , було продовжено нарахування відсотків на суму непогашеного боргу, а також пені за невиконання умов Договору. Дале позивачем на адресу відповідачу були направлені листи 08.04.2017р. за №210-02/1246, 12.02.2018р. за №210-02/234 та 04.10.2018 року за №063-210-2/1838 відповідно з вимогою сплатити існуючу заборгованість, але відповідач до позивача не звертався та ні яких дій по погашенню заборгованості не виконав. Станом на 23.10.2018 року залишилася непогашеною прострочена заборгованість по договору у сумі 4513,69 грн., а саме: сума непогашених процентів за користування кредитом у розмірі 2148,55 грн.. нарахованої пені за несвоєчасно погашення процентів за користування кредиту у розмірі 2365,34 грн, відповідач добровільно не виконує зобов`язань за вказаним кредитним договором, надавши відповідні докази. Представник позивача до суду не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив суд задовольнивши позов в повному обсязі, надав заперечення на відзив, зазначив, що договір припинає свою дію не раніше повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором тому просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, надавши суду відзив, стверджуючи, що у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем і позивачем не надано належних доказів наявності такої заборгованості, пояснивши, що її син - відповідач [PERSON] працював у ВК Ізмаїльської міської ради, мав зарплатну банківську карту «Укрексімбанк», через яку отримував заробітну плату, на який був встановлений кредитний ліміт, але звільнившись. розрахувався за усіма боргами. Вона це точно знає, оскільки в їхній родині усі один одному довіряють, особливо не приховується інформація про проблеми з коштами. Наразі син працює далеко від м.Болград, де зареєстроване його місце проживання, тому він довірив їй, своїй матері, представляти його інтереси і нічого від неї не приховав. Через деякий час після того, як син знайшов нову роботу, до них додому прийшло повідомлення з виконавчої служби про стягнення заборгованості - це було кілька років тому - приблизно у 2016-2017р.р. тоді вона, представник, разом зі своїм чоловіком дізналися, що їх син при звільненні не повернув кошти банку з кредитного ліміту (рішення суду було заочним, вони не отримували відомостей про розгляд справи). Повідомили про це сина. На родинній нараді вирішили не оскаржувати судове рішення і погасили увесь борг - сплатили за рекомендацією державного виконавця усю суму, попередньо уточнивши остаточну суму у відділенні банку, в якому обслуговувалася сина картка. Поїхавши до відділення банку (позивача) за довідкою про погашення заборгованості (в м.Ізмаїл), її, предстаника чоловік - батько відповідача - [PERSON] (що викликаний нею в якості свідка) - отримав відповідь, що потрібно почекати кілька днів, оскільки ці кошти та факт закриття рахунку мають «пройти» якесь погодження. Потім в їхній родині відбулися сумні події з хворобою близького родича і поїхати до м.Ізмаїл можливості не було, але на телефонний дзвінок її, представника чоловік - свідок [PERSON] - отримав відповідь, що їхати за довідкою не обов`язково, що все в порядку, рахунок закритий. Тому отримання конверта з судовою повісткою та копією даного позову, що наразі розглядається, викликало в їхній родині великий подив. У зв`язку з тим, що вона, представник, вважає відсутність в її сина - відповідача - заборгованості перед позивачем, просить залишити позов без задоволення як безпідставний. Свідок [PERSON] , допитаний судом на клопотання представника позивача, підтвердив відомості, викладені представником позивача у судовому засіданні, повідомивши, що він є батьком відповідача [PERSON] , і він, свідок, особисто займався погашенням цієї заборгованості, і впевнений, що вона погашена, тому позов вважає безпідставним та таким, що направлений на отримання неправомірної вигоди банком через, можливо. помилки його працівників. Вивчивши позовні вимоги і заперечення, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення представника відповідача, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Згідно матеріалів, відомостей та письмових доказів, наданих суду позивачем, рішенням Болградського районного суду від 28.03.2017 року з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором №8052312652БД/2013-12 від 23.12.2013року, та за рішенням суду був виданий виконавчий лист, який позивачем було направлено до Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби для стягнення заборгованості у примусовому порядку. Рішення суду про стягненню заборгованості в частині погашення основного боргу виконане 28.03.2017 року, але за час виконання рішення було продовжено нарахування відсотків на суму непогашеного боргу, а також пені за невиконання умов договору. При цьому, слід зазначити, що п.7 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», зазначено, що наявність судового рішення не припиняє правовідносин та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, лише за умови, якщо рішення суду не виконано боржником. Відповідно ч.2ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, у даному випадку, позивач, звернувшись у 2015 році до Болградського районного суду з позовною заявою про стягнення заборгованості, таким чином реалізував передбачене цивільним законодавством своє право дострокової вимоги чим змінив строк виконання зобов`язання на 2015 рік. Як зазначив ВС-КЦС в Постанові від 14 лютого 2018 року, ухвалену у справі №564/2199/15-ц (провадження №61-2404св18), «Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, - є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Доводи касаційної скарги про те, що датою остаточного погашення всієї суми кредиту за договором від 26 грудня 2007 року №BL1341 є 1 грудня 2027 року, суд не бере до уваги та відхиляє з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи 22.03.2012 року, позивач направив відповідачу письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, чим змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 1 грудня 2027року на 22 квітня 2012року. За таких обставин, листи (за змістом - вимоги) надіслані відповідачу після звернення до суду - в розумінні ст.1050 ЦК не мають правового значення». Щодо нарахування процентів згідно Договору: Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), зазначено: - «Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад.»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (п.48). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (п.49). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (п.50). За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 3 червня 2008року включно (п.51). Відтак, у межах строку кредитування до 3 червня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 27 числа кожного місяця. Починаючи з 4 червня 2008року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування (п.52). Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (п.53). Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (п.54)». Аналогічну позицію викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. (справа №310/11534/13-ц, провадження №14-154пс18). З наведеного вище вбачається, що наданий в обгрунтування позовних вимог позивачем розрахунок заборгованості не відповідає правовим засадам існування права на стягнення коштів за наявності судового рішення отже, не доводить змісту заявлених позовних вимог. Розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій. Так, документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, що фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Банківські первинні документи залежно від виду операції та типу контрагентів поділяють на касові та меморіальні. Перші (прибуткові та видаткові) підтверджують здійснення операцій з готівкою, а другі - використовують для здійснення безготівкових розрахунків з банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій (п.п.4.5, 4.6 Постанови Правління НБУ від 18.06.03р. № 254 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України»). До них належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами НБУ). Пунктом 5.5 зазначеної Постанови зокрема встановлено вимоги, щодо такого первинного документу як витяг з особового рахунку зокрема, Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції. Позивачем же надано виписку по рахунку (?), первинність якої обґрунтовується посиланням на наказ Міністерства юстиції від 12.04.2012р. №578/5 «Про затвердження Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», згідно п.2.1 який включає два розділи, в яких документи поділяються на ті, що створюються в управлінській, науково-технічній та виробничій діяльності. Крім того, відомості, надані позивачем щодо видачі відповідачу картки під певним номером не підтверджують номер карткового рахунку, який позивачем не зазначено, та й позивачем не підтверджено факту відкриття рахунку, з чого не вбачається можливим встановити взаємозв`язок між позичальником та відомостями, якими позивач намагається обґрунтувати позовні вимоги. Відповідно, п.п.1.5, 1.16, 1.19 Постанови НБУ № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» від 12.11.2003 року, Умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не мають суперечити вимогам цієї Інструкції. Днем відкриття поточного рахунку клієнта вважається дата, що зазначена на заяві про відкриття цього рахунку в розділі "Відмітки банку". В разі відкриття поточного рахунку клієнту в його заяві уповноважений працівник банку зазначає дату відкриття та номер рахунку. На заяві клієнта мають бути зазначені підписи одного з керівників банку або уповноваженої ним особи, на якого (яку) згідно з внутрішніми положеннями банку покладено обов`язок ухвалювати рішення про відкриття поточних рахунків клієнтів. Постанова НБУ (№705) додатково підтверджує як обов`язок банку укладання договорів у письмовій формі так і встановлює вимоги щодо його змісту та порядку попереднього ознайомлення з ними позичальника. Надані ж позивачем на підтвердження позовних вимог документи, не відповідають жодним вищезазначеним критеріям як за змістом та порядком укладання договору, так і відсутністю визначеної кредитором сукупності документів, що складають договір. З наведеного вище також випливає, що Умови користування банківськими послугами, якими обґрунтовано виникнення правовідносин, не є тотожними Договору. Так, надані позивачем в якості доказу Умови, не можуть сприйматись в якості Договору, оскільки, містять ознаки узагальнених правил користування банківськими послугами отже, за умови відсутності підпису позичальника не є належним доказом та не мають вказівок, про зобов`язання конкретного клієнта. При цьому у відзиві позивач зазначає, що Умови відповідачу для ознайомлення надавались у письмовому вигляді а також, що картковий рахунок відповідачу було відкрито на підставі поданої заяви, що разом з Умовами та Правилами і Тарифами зі зразками підписів та відбитком печатки, що містяться на офіційному сайті Банку. Проте, сам по собі Договір (Умови) не можна вважати доказом надання кредитних коштів, у зв`язку з тим, що він за своєю правовою природою є консенсуальним договором, згідно якого на етапі підписання не виникають правовідносини за договором кредиту (ст.1054 ЦК України). В ньому зазначаються лише умови, порядок надання кредитних коштів, строки надання цих коштів, умови повернення тощо. Отже, за умови відсутності кредитного Договору (що не є тотожним Умовам та Правилам користування банківськими послугами), в якості захисту відповідачем своїх інтересів, не є обов`язковою умовою наявність позову про визнання кредитного договору недійсним. З цього приводу у постанові Верховного Суду України № 6-15цс15 зокрема зазначено, що: «Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором». Крім того, позивачем на ухвалу суду не надано оригіналу кредитної справи, яка має містити сукупність документів визначених кредитором, які складають Договір, хоча витребування і відповідно надання доказів, кореспондується з правом їх витребування і обов`язком надання, як забезпечення прав сторін на реалізацію принципу змагальності сторін, передбаченого ст.ст.12,18 ЦПК України і обов`язком доказування належними доказами в розумінні ст.81 ЦПК України, а тому суд позбавлений можливості надати оцінку його умовам і виконанню цих умов відповідачем. Так, надання (ненадання) суду оригіналу кредитної справи на підтвердження існування кредитних правовідносин між позивачем і відповідачем та перевірки умов і їх виконання відповідачем у цих правовідносинах кореспондується з висновками ВС-КЦС, який, розглядаючи справу 161/16891/15-ц (пров. №61-517св18), у Постанові від 30.01.2018року, відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні касаційної скарги, зазначив наступне: « Доказами , які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. З урахуванням того, що на вимогу суду банк не надав оригіналу кредитного договору від 18.02.2013р., оригіналу Генеральної угоди, виписки з особового рахунку відповідача про рух коштів, та доказів і відомостей нездійснення позичальником платежів за договором (дати, розміри), суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку». Зазначений правовий висновок цілком узгоджується з приписами ч.4ст.81 ЦПК України, відповідно якої, в разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. В разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Щодо дотримання письмової форми кредитного договору, Апеляційний суд Одеської області в Постанові від 10 грудня 2018 року у справі №497/546/17, зазначив: - «Кредитний договір, згідно з частиною 1 статті 1055 ЦК України, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що письмова форма договору має безперечно фіксувати волю особи, а підтверджується це її підписом. З наведеного вбачається висновок, що письмова форма кредитного договору є дотриманою лише в разі, якщо документи містять вказівку на волевиявлення сторони правочину та підписані нею. Таким чином, кредитний договір може складатися з заяв, умов та правил, які в сукупності визначають його істотні умови, однак в такому випадку ці заяви, умови та правила мають бути підписані стороною правочину, що і свідчитиме про її волевиявлення та згоду. Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності того факту, що саме долучені банком до позовної заяви "Умови, Правила і Тарифи" складали кредитний договір між сторонами спору, колегія суддів зауважує, що рівність обов`язку доказування не може в даному випадку покладати на відповідача тягар спростування доводів банку. Інше означало би вимогу подати до суду будь-які підписані відповідачем "Умови, Правила і Тарифи", що можливо виключно за дійсності самого факту їх підпису. Ненадання будь-якою із сторін підписаних документів може свідчити виключно про те, що боржник взагалі не підписував будь-яких "Правил, Умов і Тарифів"». Позивачем, у даному випадку, не підтверджено факту перевипущення карток, строк дії останньої з яких є 01.2020 року, оскільки в наданій Виписці значиться картка, видана у 2013 році. Також з наданої Виписки не вбачається підтвердження встановлення ліміту у зазначеному в позові розмірі. Постановою від 09 листопада 2017 року (справа №910/361/14) ВГСУ зазначив: «Матеріали справи не містять доказів належного доведення до відповідача кредитних лімітів. Довідка щодо встановлення кредитних лімітів відповідачеві від 16.12.2013, надана банком, не є достатнім доказом щодо зазначених обставин, оскільки не містить відомостей інформування клієнта про встановлення розміру кредитного ліміту». На спростування належності наданого позивачем Наказу від 06.03.2010року про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг, слід зазначити, що Умови банку регулярно змінюються; представником відповідача надано роздруківку з офіційного сайту Банку, згідно якої Умови змінювались і у 2012 і 2013 році. Тобто, надані позивачем Умови від 2010 року на момент виникнення правовідносин у 2013 році, були не дійсними. Висновки позивача про неможливість застосування положень ЗУ «Про захист прав споживачів», спростовується рішенням КСУ у справі №15-рп/2011, в якому, крім заборони використання нечесної підприємницької діяльності та включення несправедливих умов до договорів зазначено: «В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII (1023-12) з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору». За таких обставин, на підставі вищевикладеного, враховуючи відсутність доведеності позивачем заборгованості відповідача перед ним належними і достатніми доказами, суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed