Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем 01.03.2002 року був укладений шлюб. Подружне життя із відповідачем не склалося, у зв`язку із чим у березні 2014 року відповідач звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. 13.06.2014 рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. За час перебуванн у шлюбі позивач уклав із Публічним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» договір купівлі-продажу майнових прав № 2665/РН-К на квартиру [ADDRESS] . Вартість вказаної квартири становить 429430,61 грн. Із зазначеної суми, а саме 200882,61 грн сторони сплатили із власних заощаджень. Для погашення другої половини суми позивач оформив на себе кредитний договір № 36-Ф/12-02 від 08.11.2012 з ПАТ «Укргазбанк» на загальну суму 220000.00 грн. 08.11.2012 був оформлений договір поруки № 36-Ф/12-02-Р на [PERSON] . 20.02.2015 рішенням Деснянського районного суду м. Києва визнано за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та визнано за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Незважаючи на те, що за [PERSON] суд визнав Ѕ квартири [ADDRESS] , яка знаходиться у заставі банку, [PERSON] самоусунулась від сплати 50% іпотечного кредиту перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за дану квартиру та іншими витратами по даній квартирі. Враховуючи зазначене, позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку кошти фактично понечені витрати на погашення іпотечного кредиту по квартирі [ADDRESS] , а також витрачені кошти на утримання квартири, тобто комунальні послуги. Витрати на оформлення документів на квартиру у державних установах. Страхові внески по кредиту та необхідне мінімальне облаштування квартири (вхідні двері, унітаз) на загальну суму 126956,25 грн, тобто 50% сплачених коштів на спільну квартиру, яка поділена рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2015 в рівних долях. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 1269,57 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.04.2019 року відкрито провадження у справі та призначено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без виклику сторін. Постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2020 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15.04.2019 залишено без змін. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позов до суду не надіслав та з будь-якими клопотаннями до суду не звертався, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до довідки про причини повернення поштового відправлення, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів, які направлялись за місцезнаходженням відповідача, повернулись до суду з відміткою вручено 30.09.2019 «особисто». У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористалася своїм правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178, ст. 181 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Правовідносини з приводу користування та утримання квартир, у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Правилами надання населенню послуг з газопостачання. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 01.03.2002 у Відділі реєстрації актів громадянського тану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 266 - розірвано. Як вбачається з кредитного договору № 36-Ф/12-02 від 08.11.2012 укладеного між [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» банк надає позивальнику кредит у сумі 220000,00 грн. Пунктом 1.2. даного договору передбачено, що кредит надається на придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Строк кредитування з 08.11.2012 по 07.11.2017. Договором поруки № 36-Ф/12-02-Р від 08.11.2012 укладеного між [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» передбачено, що поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № 36-Ф/12-02 від 08.11.2012, укладеному між кредитором та позичальником, за умовами якого позивальник зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених у кредитному договорі не пізніше 07.11.2017 повернути кредит у розмірі 220000,00 грн, сплатити проценти за користування кредитним коштами у межах строку кредитування, виходячи з 17,8% річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені кредитним договором, виходячи з 22,8% річних, а також комісії, штрафи та пені у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором, договором забезпечення та цим договором. Згідно договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно без оформлення заставної від 08.11.2012 визначено, що предметом іпотеки є: майнові права на квартиру [ADDRESS] , право власності на яке виникає у іпотекодавця у майбутньому, та сама квартира після здачі в експлуатацію та заміни правовстановлюючих документів. Додатковою угодою № 1 від 08.11.2012 до договору купівлі-продажу майнових прав № 2665/РН-К від 31.10.2012 визначено, що у зв`язку з отриманняим покупцем кредиту у банку, а також з метою захисту інтересів банку як кредитора покупця, компанія та покупець домовилоися про залучення банку до відносин, які оформлені договором купівлі-продажу в якості третьої особи з одночасним внесенням відповідних змін та доповнень. Між [PERSON] та ПАТ ХК «Київміськбуд» укладено договір доручення № 4734/ПД від 12.05.2014, в якому зазначено, що довіритель доручає, а повірений бере на себе зобов`язання здійснити від імені довірителя всі необхідні дії щодо державної реєстрації прав в Реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві на квратиру [ADDRESS] . Довідкою ПАТ «ХК «Київміськбуд» № Ф/РН/1041 від 18.04.2014, яка надана позивачу [PERSON] та в якій підтверджується те, що згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 2665/РН-К від 31.10.2012 вартість майнових прав на квартиру [ADDRESS] , сплачено в сумі 428285,07 грн разом з ПДВ, що відповідає оплаті 100% вартості майнових прав. В свідоцтві про право власності на нерухоме майно видане [NUMBER] , індексний номер 23823247 зазначено, що власником квартири [ADDRESS] , загальна площа 48,6 кв.м., житлова площа 17,5 кв.м. являється [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2015 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за [PERSON] порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 48,6 кв.м. Визнано за [PERSON] , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 48,6 кв.м. Визнано за [PERSON] , в порядку поділу майна подружжя право власності на наступне майно: набір меблів у спальню кімнату, виробник «BRW» (ліжко, матрац, шафа), холодильник «Атлант МХМ 2835-95», холодильник «Атлант ХМ 4012-180», пилосос «Samsung», Компьютер (монітор ««Samsung», системний блок «Vento», клавіатура та мишка), кондиціонер S09LHPTLG, омофон Fortrеss-237-M, праска «Philips»EdsyCare 3230, фен «RowentaPRO 2300». В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2015 апеляційну скаргу [PERSON] в інтересах [PERSON] відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.02.2015 залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ від 25.05.2016 касаційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішеня Днснянського районного суду м. Києва від 20.02.2015 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2015 залишено без змін. Частиною 4 ст. 82 ЦК Украни передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо погашення кредиту за 2013 рік в розмірі 35000,00 грн, за 2014 рік в розмірі 42600,00 грн, за 2015 рік в розмірі 111714,26 грн, страховка кредиту від 08.11.25013 в розмірі 794,84 грн, страховка кредиту від 05.11.2014 в розмірі 444,93 грн, майнові права в розмірі 7417,26 грн, затрати на оформлення правовстановлюючих документів в розмірі 280,52 грн підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягненя з відповідача витрат на комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Правовідносини з приводу користування та утримання квартир, у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України "Про житлово-комунальні послуги", Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Правилами надання населенню послуг з газопостачання. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. За положеннями вищевказаного Закону, власником приміщення є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо управління майном приймається відповідно до закону. Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Статтею 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та одержувати від виконавця вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відтак суд зауважує, що у положенні ст. 13 Конституції України закріплено важливий принцип інституту права власності "власність зобов`язує". Це означає, що власник повинен не лише користуватися майном, але й турбуватися про нього. А тому видається справедливим, що кожен власник відповідно своєї частки має брати участь в різноманітних витрат, пов`язаних з управлінням, утриманням та збереженням спільного майна. Статтею 162 ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. За правилами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. ст. 541, 543 ЦК України). У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Враховуючи те, що відповідач являється власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , з неї підлягає стягненню 1/2 частина коштів, сплачених позивачем за жилого-комунальні-послуги за період 2015-2018 років, що становить 37678,43 грн., що підтверджується копіями квитанцій, які знаходяться в матеріалах справи. Щодо вимог позивача відшкодувати понесені ним витрати, а саме купівлю та установку дверей вхідних металевих з підвищеним захистом від злому в розмірі 15500,00 грн та унітазу KOMП MITO GREYOII в розмірі 699,00 грн суд приходить до висновку про відмову в задоволенні таких вимог, виходячи з того, що суду не надано належних та допустимих доказів того, що зазначені речі встановлені саме в квартирі [ADDRESS] , так як і в копіях чеків не зазначено інформації щодо якої саме квартири вони були придбані. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1188,56 грн.

Outcome: partial