Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

29.08.2018 року до Заводського районного суду міста Миколаєва звернулися [PERSON] та [PERSON] з позовом до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області про визнання права власності на квартиру, в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що [INFO] помер батько позивачів, який був власником квартири, що розташована з адресою: [ADDRESS] . У відповідності до чинного законодавства на той час матір позивачів та позивачі, як спадкоємці за законом фактично прийняли спадщину від батька. [INFO] померла матір позивачів, яка фактично приймала спадщину але юридично не оформила своїх прав Фактично батьками позивачів заповіту складено не було. В жовтні 2006 року позивачі звернулися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. 10.10.2006 року було отримано лист від нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва. Єдиними спадкоємцями першої черги є позивачі. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 03.09.2018 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва Кузьменко В.В. від 20.05.2019 року дану справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання по справі на 05.07.2019 року. Ухвалою суду від 16.10.2019 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Представник Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі договору дарування від 01.07.1994 р., посвідченого державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Ставничою І.О. та зареєстрованого в реєстрі №2-4319, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 18.08.1994 р. за №360, [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний факт підтверджується довідкою, виданою КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21.11.2006 №1-16564. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 січня 1996 року [NUMBER] . На момент смерті спільно з ним у вищевказаній квартирі проживала його дружина [PERSON] , яка була його дружиною, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 20.11.1975 серія [NUMBER] та довідкою ЖКП «Бриз» ЖЕК №1» від 31.01.2019 №288. Відповідно до листа Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори від 10.10.2006 №2556/1-24 [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не отримувала. Право власності в порядку спадкування не реєструвала. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02 березня 2006 року серії [NUMBER] . На момент смерті [PERSON] разом з нею у спірній квартирі проживали її дочка [PERSON] та син [PERSON] (позивачі), що підтверджується довідкою ЖКП «Бриз» ЖЕК №1» від 31.01.2019 №288, їхніми показами та показами свідка [PERSON] Родинний зв`язок позивачів з [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвами про народження позивачів від 28.02.1976 року [NUMBER] та від 19.09.1985 року [NUMBER] . В жовтні 2006 року позивачі звернулись до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області для отримання свідоцтва про право на спадщину. 10.10.2006 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Євтушенко А.М. за вих. № 2556/1-24 позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері у зв`язку з пропуском шестимісячного строку на прийняття спадщини. Оскільки [PERSON] помер до набрання чинності ЦК України від 16.01.2003 року, питання про спадкування після його смерті вирішувалося за правилами ЦК УРСР від 18.07.1963 року. Відповідно до ст. 524 Цивільного кодексу УРСР у редакції 1963 р., який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, в тому числі якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до наведеної вище статті 549, чинного на той час Цивільного кодексу УРСР у редакції 1963 р., можна зробити висновок, що закон не вимагає від спадкоємця, який фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Дії які були зазначені в цивільному законодавстві, який діяв на момент прийняття спадщини повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, оскільки така умова прийняття спадщини прямо визначена для спадкоємця, який на час відкриття спадщини або фактично вступає в управління або володіння спадковим майном, чи звертається до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Оскільки відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 20.11.1975 серія [NUMBER] , виданого Палацом урочистої реєстрації актів цивільного стану міського відділу запису актів цивільного стану виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих, запис №3097 від 20.11.1975 в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу (копія додається), [PERSON] є дружиною [PERSON] (батька позивачів), то являючись єдиним спадкоємцем першої черги, будучи зареєстрованою у вказаній вище квартирі та проживаючи в ній на момент смерті [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] фактично вступила в управління вказаною квартирою, та відповідно до ст. ст. 548, 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, прийняла спадщину, яка складалась з вказаної квартири, якою [PERSON] володів з часткою 100%, що підтверджено листом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори від 10.10.2006 №2556/1-24, спадковою справою та довідкою ЖКП «Бриз» ЖЕК №1» від 31.01.2019 №288. [INFO] [PERSON] померла. Цивільним законодавством України передбачено спадкування, а саме відповідно до ст. 1216 ЦК України, права та обов`язки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення за заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені законодавством України. Виходячи зі змісту ст. 1220 ЦК України, після смерті особи відкривається спадщина, тобто до спадкоємців переходять права і обов`язки особи, яка померла. За життя [PERSON] та [PERSON] заповіту не залишили, а тому спадкування здійснюється за законом. Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1267, 1278 ЦК України, п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її діти - донька - [PERSON] та син - [PERSON] , які відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України фактично прийняли спадщину, проживаючи у спірній квартирі разом з матір`ю з метою належного догляду до моменту її смерті. Факт управління і користування вказаною квартирою підтверджується наявністю та збереженістю всіх документів, показами позивачів та свідка [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та про необхідність їх задоволення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. На підставі ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved