Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

19 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що в ПАТ КБ «Приватбанк» на її імя відкрито картковий рахунок № 5168755352085886. 30 вересня 2015 року на цей рахунок було зараховано грошові кошти в сумі 7 984 гривень. Таким чином, з урахуванням залишку, станом на 08 жовтня 2015 року на картковому рахунку № 5168755352085886 розміщено 8001 гривень 96 копійок належних позивачу грошових коштів. У жовтні 2015 року вона звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогою видати їй з карткового рахунку № 5168755352085886 всю суму розміщених на ньому грошових коштів. Але, відповідачем було відмовлено в цьому. Свою відмову ПАТ КБ «Приватбанк» вмотивував тим, що рахунок позивача заблокований за ініціативою банку ще в травні 2015 року, а отже, заблоковано і грошові кошти, що розміщені на ньому. Про причини та правові підстави блокування рахунку їй пояснити відмовились. На її численні усні та письмові звернення до ПАТ КБ «Приватбанк» з вимогою надати відповідні розяснення та повернути належні їй кошти, від відповідача, вона не отримала жодної відповіді. У виписці по картковому рахунку № 5168755352085886 від 08 жовтня 2015 року не міститься жодних відомостей про факт блокування рахунку (обмеження можливості здійснення операцій за рахунком) та про будь які підозрілі операції з коштами по цьому рахунку. Окрім того, її, як клієнта банку, людину на чиє імя відкрито картковий рахунок № 5168755352085886 та споживача банківських послуг жодним чином не було попереджено про блокування її рахунку (обмеження здійснення операцій за рахунком). За викладених обставин вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. З урахуванням викладеного, у ситуації, що склалась, вважає, що належним способом захисту її порушеного права, буде стягнення судом з відповідача на її користь усієї суми грошових коштів, що розміщені на картковому рахунку № 5168755352085886. На підставі викладеного та посилаючись на діюче законодавство, позивач звертається до суду та просить стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь 8001 гривень 96 копійок в рахунок виконання грошового зобовязання за картковим рахунком №5168755352085886. Позивач [PERSON], її представник адвокат [PERSON], діюча на підставі договору про надання правової допомоги, до суду не прибули, надали письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутність, на задоволенні позову наполягають, проти прийняття заочного рішення не заперечують. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк до судового засідання не зявився з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать розписки, що повернулись до адреси суду, про отримання відповідачем судових повісток. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між: клієнтом та банком. Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнту банку. Згідно статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно частин 1, 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно положень статей 316 та 177 ЦК України, гроші також є об'єктами права власності. Відповідно до положень статті 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути обмежена у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлений факт, що в Публічного акціонерному товаристві комерційному банку «Приватбанк» на імя [PERSON] був відкритий картковий рахунок № 5168755352085886, на якому розміщені грошові кошти у розмірі 8\~001,96 гривень. Вказану суму позивач не має можливості зняти з карткового рахунку, що підтверджується Чеком № 628, з якого вбачається відмова у здійсненні операції, а саме знятті грошових коштів у розмірі 7\~000 гривень 30 вересня 2015 року. 02 жовтня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про розяснення їй причини відмови у знятті грошових коштів, яка залишилась без відповіді. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач відмовляючись повернути [PERSON] належні їй кошти, порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частин 1, 3 статті 5, частини 1 статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" держава забезпечує споживачам захист їх прав, захист прав споживачів здійснюють суди. За змістом частини 1 статті 1, пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", частини 3 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" залучення у вклади (депозити) коштів від юридичних та фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів є фінансовою послугою. Тобто, в даних спірних правовідносинах банк, використовуючи свої спроможності у сфері фінансових відносин, надає мені фінансову послугу, результатом якої є певна вигода для банку. Додатково на споживчий характер таких відносин вказує стаття 633 ЦК України, до якої відсилає стаття 1058 ЦК України та надані Пленумом Верховного Суду України роз'яснення, що викладені у постанові № 5 від 12 квітня 1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів". Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" до відносин, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" належать зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При цьому, ч.3 ст.88 ЦПК України передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 487,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved