Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

24 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, зазначив, що з 25.04.2013 року перебував у трудових відносинах з ГРЕ № 37, яка є структурним підрозділом КП "Кіровгеологія", працюючи геофізиком, провідним геофізиком. З 01.10.2013 року був звільнений з роботи за скороченням чисельності штатів, припинив трудові відносини з підприємством. 14.02.2014 року Ленінським районним судом м. Кіровограда винесено на його користь рішення про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 4010,73 грн., рішення набрало законної сили 24.02.2014 року. Так як КП «Кіровгеологія» до цього часу не розрахувалося з ним по заборгованості заробітної плати змушений звернутися до суду для подальшого захисту своїх прав. На момент його звільнення з роботи в структурному підрозділі Казенного підприємства «Кіровгеологія» (Геологорозвідувальної експедиції № 37) середня заробітна плата склала 3307,59 грн. Час затримки з дня винесення рішення судом (01.10.2013 року) до цього часу (24.02.2016 року) склав 877 днів, де середньоденна заробітна плата складає - 3307,59/ 21 робочий день = 157,50 грн. Таким чином на теперішній час відповідач має сплатити йому середній заробіток за весь час затримки з 01.10.2013 року по 24.02.2016 року у розмірі 138 172,50 грн. (157,50 грн. х 877 днів). У відповідності до ст.625 ЦК України вважає, що за період з 01.10.2013 року по 24.02.2016 року з суми боргу 4010,73 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідач повинен сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми Відповідно з 01.10.2013 року по 24.02.2016 року з суми боргу 4010,73 грн. розрахунок відсотків річних складає 289,05 грн., розрахунок суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів (відповідно до Рекомендацій порядку застосування індексів інфляції при розгляді справ, викладених у листі ВРУ від 03.04.1997 року № 62-97р) складає 3116,34 грн. ( 289,05 (% річних) + 3116,34 (інфляційні) = 3405,39 грн. Крім того, внаслідок вищевказаних правопорушень чинного трудового законодавства з боку відповідача щодо несвоєчасного розрахунку працівника під час звільнення він зазнав і значної моральної шкоди. Вона полягає в тому, що він зазнав значних душевних страждань від того, що усвідомлював те, що керівництво КП «Кіровгеологія» вчиняє з ним протиправно, грубо порушує чинне законодавство та його права на отримання заробітної плати, яку він чесно заробив своєю працею, він неодноразово переносив нервовий стрес у зв'язку з нерегулярною, багаторічною невиплатою зарплати, яка відбувалася з вини відповідача. Порушено та змінено його звичайний ритм життя, відсутність коштів змушує весь час докладати додаткових зусиль для пошуку грошей і організації свого життя. Також хоче зазначити, що в даний час він проходить процедуру оформлення пенсії і йому стало відомо, що відповідач в частині заборгованості не сплатило необхідні податки у державу, що в свою чергу зменшило його трудовий стаж та тим самим заподіяло йому додаткових моральних страждань. В зв'язку з цим він оцінює компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 4010,73 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 138 172,50 грн., індекс інфляції та 3% річних в розмірі 3405,39 грн., у відшкодування завданої моральної шкоди 10000 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, підтримує надані до суду письмові заперечення, згідно яких зазначив, що заборгованість по заробітній платі у КП «Кіровгеологія» виникла у зв'язку із недофінансуванням Державою геологорозвідувальних робіт, а саме, Державною службою геології та надр України, яка є замовником зазначених робіт, які здійснює підприємство. Вимога позивача про стягнення з КП «Кіровгеологія» заборгованості по заробітній платі 4010,73 грн. незаконна, оскільки є рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.02.2014 року про стягнення з КП «Кіровгеологія» заборгованості по заробітній платі в розмірі 4010,73 грн. Виконавчий лист стягувачу [PERSON] було повернуто державним виконавцем без виконання, оскільки у боржника відсутнє майно. Вимога позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виплати в розмірі -138172,50 грн. не може бути задоволена судом, оскільки він звернувся до суду використовуючи довідку про середньомісячну заробітну плату, що була йому нібито надана за підписами начальника ГРЄ № 37 та бухгалтера, а насправді ця довідка не відповідає вимогам Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» та повністю заперечується відповідачем по справі. Позивачу було відомо ще під час ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда про те, що він може звернутись до суду про стягнення заборгованості середнього заробітку за час затримки, але чекав аж 877 днів. Крім цього, з таким способом розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати в розмірі 138 172,50 грн. відповідач погодитись не може та надає розрахунок, в якому сума розрахунку середнього заробітку за час затримки мала б складати 95 110,65 грн. Вимога позивача про стягнення індексу інфляції, 3 % річних в розмірі 3405,39 грн. не підлягає задоволенню, оскільки відносини між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці регулюється трудовим законодавством, положення ст.625 ЦК України передбачає наявність договірних відносин. Звертає увагу суду на те, що підстави, на які посилається позивач для отримання моральної шкоди ставляться під сумнів, тому що можливість прийняття як доказ в завданні моральної шкоди переживань ніяким чином не підтверджуються будь-якими доказами. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути, в тому числі моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., при цьому не було надано належного доказу про завдання моральної шкоди та належним чином не обґрунтовано саме таку грошову суму. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Як вже зазначалось в першій частині даного заперечення, заборгованість по заробітній платі на підприємстві виникла у зв'язку з відсутністю на момент звільнення державного фінансування КП «Кіровгеологія». Таким чином, вина підприємства у невиплаті заборгованості по заробітній платі відсутня, а тому немає підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. З трудової книжки вбачається, що згідно наказу № 85-к від 01.10.2013 року КП «Кіровгеологія» [PERSON] був звільнений з посади у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.02.2014 року, яке набрало законної сили 25.02.2014 року стягнуто з відповідача на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 931,73 грн., заборгованість по виплаті польового забезпечення в розмірі 3079 грн., а всього 4010,73 грн. Ленінським районним судом м. Кіровограда 31.03.2014 року видано виконавчий лист. Згідно постанови державного виконавця органу ДВС Печерського районного управління юстиції від 09.04.2014 року відкрито виконавче провадження № 42885057 по примусовому виконанню виконавчого листа про стягнення з КП «Кіровгеологія» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 7089,73 грн. Згідно інформації про виконавче провадження, дата отримання 22.02.2016 року вбачається, що виконавче провадження № 42885057 завершено, виконавчий лист повернуто без виконання 04.12.2014 року. Враховуючи, що є рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.02.2014 року, яке набрало законної сили 25.02.2014 року про стягнення з відповідача на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 4010,73 грн., позовні вимоги щодо стягнення вищезазначеної суми не підлягають задоволенню. Казенне підприємство створено державою як єдиним засновником. Майно належить не самій особі, а засновнику, тобто державі. Розпорядження основними фондами казенного підприємства можливо лише з дозволу органу, уповноваженого управляти відповідним майном. У відповідності до ст. 76 Господарського кодексу України казенні підприємства створюються у галузях економіки, в яких: законом дозволено здійснення господарської діяльності лише державним підприємствам; основним (понад п'ятдесят відсотків) споживачем продукції (робіт, послуг) виступає держава; за умовами господарювання неможлива вільна конкуренція товаровиробників чи споживачів; переважаючим (понад п'ятдесят відсотків) є виробництво суспільно необхідної продукції (робіт, послуг), яке за своїми умовами і характером потреб, що ним задовольняються, як правило, не може бути рентабельним; приватизацію майнових комплексів державних підприємств заборонено законом. Казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Реорганізація і ліквідація казенного підприємства проводяться відповідно до вимог цього Кодексу за рішенням органу, до компетенції якого належить створення даного підприємства. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління. Орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, затверджує статут підприємства, призначає його керівника, дає дозвіл на здійснення казенним підприємством господарської діяльності, визначає види продукції (робіт, послуг), на виробництво та реалізацію якої поширюється зазначений дозвіл. Відповідно до ст. 77 Господарського кодексу України казенне підприємство здійснює господарську діяльність відповідно до виробничих завдань органу, до сфери управління якого воно входить. Казенне підприємство самостійно організовує виробництво продукції (робіт, послуг) і реалізує її за цінами (тарифами), що визначаються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Джерелами формування майна казенного підприємства є: державне майно, передане підприємству відповідно до рішення про його створення; кошти та інше майно, одержані від реалізації продукції (робіт, послуг) підприємства; цільові кошти, виділені з Державного бюджету України; кредити банків; частина доходів підприємства, одержаних ним за результатами господарської діяльності, передбачена статутом; інші джерела, не заборонені законом. Казенне підприємство одержує кредити для виконання статутних завдань під гарантію органу, до сфери управління якого входить підприємство. Казенне підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства. Порядок розподілу та використання прибутку (доходу) казенного підприємства визначається фінансовим планом, який затверджується у порядку, встановленому статтею 75 цього Кодексу для державних комерційних підприємств. Отже, враховуючи специфіку діяльності, Підприємство існує не тільки за рахунок коштів від державного замовлення (державного фінансування). Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до п.п. 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.02.2014 року, яке набрало законної сили 25.02.2014 року стягнуто з відповідача на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 931,73 грн., заборгованість по виплаті польового забезпечення в розмірі 3079 грн., а всього 4010,73 грн. за період липень-жовтень 2013 року, по день звільнення 01.10.2013року, а в даному позові йдеться про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, вимоги стосуються періоду з 01.10.2013 року до 24.02.2016 року. В судовому засіданні встановлено, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, відповідачем до теперішнього часу не виплачено на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату, тому суд вважає, що відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд погоджується з розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку, наданим головним бухгалтером КП «Кіровгеологія». Згідно довідки № 2/6 від 16.02.2016 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 3307,59 грн. Середня кількість календарних днів за ці місяці становить ( 1 місяць -31 к/дн., 2 місяць - 30 к/дн., (30+31):2= 30,5 к/дн.). Середньоденна з/п = 3307,59 грн./30,5 к/дн.= 108,45 грн. Кількість робочих днів за період затримки розрахована згідно «Розрахунку норм тривалості робочого часу» на 2013, 2014, 2015, 2016 роки - 108,45грн. х 877 днів = 95 110,65 грн. Таким чином, відповідач має сплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки , тобто з 01.10.2013 року по 24.02.2016 року у розмірі 95 110,65грн. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимога [PERSON] про стягнення індексу інфляції, 3% річних в розмірі 3405,39 грн. не підлягає задоволенню, оскільки відносини між ним та КП «Кіровгеологія» з приводу оплати праці регулюються нормами трудового законодавства, а не цивільним законодавством, положення ст.625 ЦК України передбачають наявність договірних відносин, поширюються на порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою ПВС України №5 від 25.05.2001 року " Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди " роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин ( незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним органом незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У відповідності до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 .03.1995 року " Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди " ( зі змінами та доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Приймаючи до уваги те, що Казенним підприємством «Кіровгеологія» грубо порушено трудові права [PERSON], які полягали в невиплаті належних грошових сум, суд вважає, що позивачу [PERSON] нанесена моральна шкода, розмір якої слід визначити в сумі 1500 грн. з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач внаслідок неправомірних дій з боку відповідача, тому ця сума підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з Казенного підприємства «Кіровгеологія» судовий збір на користь держави у розмірі 1502,30 грн. (951,10 грн.+551,20 грн.).

Outcome: partial