Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням виконавчого комітету від 23.01.1987 року «Про розгляд відношень організацій» було вирішено виділити земельну ділянку в розмірі 0,15 га по [ADDRESS] під будівництво 12- ти квартирного житлового будинку. Рішенням № 2-28 Глибоцької селищної ради від 25 березня 1988 року з метою будівництва 12-ти квартирних житлових будинків Глибоцького райагробуду в смт. Глибока виділено земельну ділянку в розмірі 0,50 га. Відповідно до вказаних рішень був розроблений робочий проект будівель і споруд на вказаній земельній ділянці де було передбачено будівництво проїздів, тротуарів, доріжок та площадок тощо. Посилаються на те, що до цього часу облаштування території під будівництвом багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] не завершене відповідно до вимог Робочого проекту. Крім того, вказували на те, що відповідачу [PERSON] незаконно передано у власність земельні ділянки площею 0.0130 га та 0230 га, які відносяться до прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку і не могли бути передані останньому у власність. Вважають, що вказані земельні ділянки відносяться до єдиного комплексу нерухомого майна разом із спорудами та інженерними спорудами. Тому, просили визнати рішення Глибоцької селищної ради № 107-33/09 від 14 грудня 2009 року та № 18-33/10 від 29 квітня 2010 року в частині надання у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0.0130 га незаконним, визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ №094996, а також визнати незаконним та скасувати рішення сесії Глибоцької селищної ради № 241-26/13 від 05 квітня 2013 року щодо затвердження проекту землеустрою та предачі земельної ділянки у власність [PERSON] площею 0,0230 га для ведення садівництва по [ADDRESS] та визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на змельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,023 га. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] позов підтримали повністю та надали пояснення аналогічні позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник відповідача - селищний голова [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, просив позов задовольнити та пояснив, що йому на підпис було надано оскаржувані рішення і він їх підписав не знаючи про які земельні ділянки йде мова, вважає, що даними земельними ділянками мають користуватися мешканці багатоквартирного житлового будинку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те що позов є безпідставним, оскільки права позивачів оскаржуваними ними рішеннями не порушено. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету від 23.01.1987 року «Про розгляд відношень організацій» було вирішено виділити земельну ділянку в розмірі 0,15 га по [ADDRESS] під будівництво 12- ти квартирного житлового будинку. Рішенням № 2-28 Глибоцької селищної ради від 25 березня 1988 року з метою будівництва 12-ти квартирних житлових будинків Глибоцького райагробуду в смт. Глибока виділено земельну ділянку в розмірі 0,50 га. Відповідно до вказаних рішень та до Архітектурно - планових завдань № 27 від 06 травня 1987 року проектна організація Інститут «Івано - Франківськагропроект» розробила робочий проект будівель та споруд в смт. Глибока Чернівецької області. Після завершення будівельних робіт 12-ти квартирний житловий будинок по [ADDRESS] в 1990 році був переданий на баланс Глибоцького ВУЖКГ та на даний час балансоутримувачем є саме він. В будинку є 12 квартир. В судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка виділялася під забудову багатоквартирного житлового будинку, а не конкретно позивачам. Крім того, тільки позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 19 січня 2008 року, інші позивачі є або наймачами квартири, або членами сімей їх власників, тобто є мешканцями цього будинку. Тобто, позивачі не є власниками багатоквартирного житлового будинку. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що рішенням Глибоцької селищної ради № 107-33/09 від 14 грудня 2009 року та № 18-33/10 від 29 квітня 2010 року надано дозвіл відповідачу [PERSON] на розробку проекту відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1117 по [ADDRESS] на підставі яких останній отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ №094996. А також визнати рішенням сесії Глибоцької селищної ради № 241-26/13 від 05 квітня 2013 року затвердженно проект землеустрою та передано земельну ділянку у власність [PERSON] площею 0,0230 га для ведення садівництва по [ADDRESS] на підставі якого відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку для індивідуального садівництва площею 0,023 га. Відповідно до пунктів "а", "б" і "в" ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Із цього вбачається, що на території селища землями комунальної власності розпоряджається орган місцевого самоврядування. За своїм цільовим призначенням, прибудинкова територія відноситься до категорії земель, які призначені для житлової та громадської забудови, п. "б" ч. 1 ст. 19 ЗК України. А на підставі ч. 2 цієї ж статті, прибудинкова ділянка, як така, що не надана у власність або користування громадянам чи юридичним особам, перебуває в запасі органу місцевого самоврядування. Таким чином, селищна рада як розпорядник землями комунальної власності й вправі розпоряджатись нею у відповідності до вимог ЗК України. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 42 ЗК України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам, і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Аналіз даної норми вказує на те, що земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок та прибудинкова території комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, а не в користування власників квартир та квартиронаймачів. Та ч. 2 ст. 42 ЗК України передбачено, що в разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись в користування об'єднанню власників. Крім цього, підпунктом "д" пункту 18 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" ( Зі змінами й доповненнями, внесеними постановою Пленуму ВСУ від 19 березня 2010 року N 2 ) також визначено, що в разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись в користування об'єднанню власників (стаття 42 ЗК). В судовому засіданні встановлено і це визнається учасниками процесу, що квартири у багатоквартирному житловому будинку приватизовані, однак, власниками квартир не створено об'єднання співвласників житлового будинку, а тому земельна ділянка, на якій розміщений даний будинок не могла бути надана і не надавалася у користування позивачам. В судовому засіданні встановлено, що правовий статус земельної ділянки по [ADDRESS] є землі запасу селищної ради, тобто власником даної земельної ділянки є Глибоцька селищна рада. А тому суд відхиляє всі доводи позивачів та їх представників, що Глибоцька селищна рада не мала права виділяли спірні земельні ділянки [PERSON] Безпідставним на думку суду є посилання позивачів на те, що виділені спірні земельна ділянка є частиною прибудинкової території їх багатоквартирного житлового будинку, оскільки, прибудинкова територія являє собою територію навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на праві власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку та, що відповідно до ч. 4 ст. 42 ЗК України розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації. Однак, в судовому засіданні встановлено із пояснень селищного голови [PERSON], представника відділу дежземагентсва [PERSON] та [PERSON], який працював землевпорядником селищної ради, що проект розподілу території багатоквартирного будинку, який є основою для визначення меж земельних ділянок на території існуючої забудови не розроблявся, прибудинкова територія (земельна ділянка) по [ADDRESS] не передавалася в користування Глибоцькою селищною радою співвласникам житлового будинку, не розроблялась в установленому законом порядку відповідна землевпорядна документація та правовстановлюючі документи не видавалися, та не встановлювалися межі земельної ділянки в натурі. Виходячи з вимог ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Зазначена норма передбачає, що захист прав на спірну земельну ділянку вправі здійснювати власник такої або землекористувач. Матеріалами справи доведено, що позивачі не являються ні власниками спірної земельної ділянки, а ні її землекористувачами у відповідності до вимог ЗК України. Зокрема, у судовому засіданні не здобуто та позивачами не надано доказів того, що земельна ділянка чи її частина, яка передана у приватну власність відповідачу, була закріплена відповідно до вимог ст.42 ЗК України за будинком по [ADDRESS] в смт. Глибока Чернівецької області, в якому знаходяться квартири позивачів. А це свідчить про те, що позивачам не належить право вимоги усунення будь-яких порушень пов'язаних зі спірною земельною ділянкою. Суд відхиляє посилання відповідачів, як на підставу своїх вимог на рішення виконкому про виділення земельної ділянки під забудову та наявність робочого проекту будівництва багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS], оскільки вони не можуть свідчити про порушення земельних прав позивачів, оскільки у порядку, встановленому розділом IV ЗК України, вказана земельна ділянка, а ні в користування, а ні у власність позивачам не передана. У відповідності до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, порушене позивачами питання про визнання державних актів про право власності на земельну ділянку недійсним та їх скасування фактично зводиться до припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку. Проте, порядок припинення права на землю урегульовано главою 22 ЗК України. Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначено ст.140 ЗК України, який є вичерпним. Разом з тим наведеною нормою не передбачено такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Позивачами в судовому засіданні не було доведено, що оскаржувані ними рішення сесії Глибоцької склищної ради є незаконними чи порушують їх права, та не довели своє право землекористувача або власника щодо спірної земельної ділянки. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, ст.. ст. 19, 42, 140 ЗК України,

Outcome: dismissed