Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з позовом в якому просить суд визнати недійсним договір №01.08.2019-100004308 від 01.08.2019 року укладений між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі ТОВ «Споживчий центр»). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що між нею та відповідачем було укладено договір про надання їй кредитних коштів №01.08.2019-100004308 від 01.08.2019 року, відповідно до якого їй, як споживачу не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, передбачена ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», отже відсутнє будь-яке письмове твердження про його ознайомлення з усіма умовами кредитного договору. Також в порушення вимог ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач при видачі кредитних коштів, не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками. Не існує будь-якого окремого документу, де викладена інформація передбачена вищезазначеними законами, на якому б стояв підпис позивача про ознайомлення з такою інформацією. Таким чином, кредитор не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладанням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Разом з тим, ТОВ «Споживчий центр» також був порушений п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яке полягає в тому, що позивач вважає несправедливими умови кредитного договору, зокрема згідно додатку до Кредитного договору, зазначена реальна річна процентна ставка за кредитом від суми кредиту; також позивач вважає, що відповідачем було порушено норми ч.1 ст. 61 Конституції України, щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов`язання. З огляду на вищезазначене, позивач вважає, що кредитний договір №01.08.2019-100004308 від 01.08.2019 року слід визнати недійсним, у зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. 10.02.2021 року представник відповідача ТОВ "Споживчий центр" звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який прийнятий до спільного розгляду з первісним, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ТОВ "Споживчий Центр" заборгованість за кредитним договором №01.08.2019-10004308 від 01.08.2019 року в розмірі 7500 грн. та 2270 грн. судового збору. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 01.08.2019 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №01.08.2019-10004308, відповідно до п.1.1 якого за цим договором кредитор зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Відповідно до п.1.4 договору кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 5 000 грн. на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 15.08.2019 року включно та проценти за користування кредитом у розмірі 1400 грн. 01.08.2019 року позивач видав відповідачу кредит у розмірі 5000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером №2393 від 01.08.2019 року, чим виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі. Відповідно до п. 4.1 договору позичальник зобов`язується забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування ними шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кредиту до 15.08.2019 року; проценти за користування кредитом - в день повернення кредиту або в останній день строку, на який кредит пролонгований; в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором, - негайно, з моменту пред`явлення кредитором (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій. В подальшому, 01.09.2019 року позичальник сплатив 1400 грн. штрафу за неналежне виконання грошового зобов`язання за договором відповідно до п. 5.4 кредитного договору №01.08.2019-100004308. Більше ніяких грошових сум позичальник за договором не сплачував. До теперішнього часу відповідач не сплатив позивачу заборгованість. За наведеного, просили позовні вимоги задовольнити. У судове засідання позивач за первісним, відповідач за зустрічним [PERSON] не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним ТОВ "Споживчий центр" у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності, просили відмовити в задоволенні первісного позову та позовні вимоги за зустрічним позовом підтримують в повному обсязі. Також ТОВ "Споживчий Центр" було надано до суду відзив, відповідно до якого, встановлено [PERSON] уклала з ТОВ "Споживчий Центр" кредитний договір, про що сама підтвердила, що їй надана інформація зазначена в ч.2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та їй надана вся необхідна інформація у обсязі та формі встановлених Закону України "Про споживче кредитування". Позивачем не вказано жодної із підстав для визначення кредитного договору недійсним або нікчемним, договір укладений на строк до 1 місяця, тому не є договором споживчого кредитування до п.1 ч.2 ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування". Так, волевиявлення позивача було вільним, договір відповідав її внутрішній волі, що вона сам підтвердила при укладенні договору. В договорі наявні всі умови, які повністю відповідають чинному законодавству. Більш того, кредитний договір №01.08.2019-10004308 від 01.08.2019 року, зазначений в позові, це 11 (одинадцятий) кредитний договір, укладений позивачем з ТОВ «Споживчий центр». Раніше 27.01.2019 року, 09.02.2019 року, 16.02.2019 року, 02.03.2019 року, 10.03.2019 року, 06.04.2019 року, 21.04.2019 року,06.05.2019 року, 03.06.2019 року, 03.07.2019 року, 01.08.2019 року позивач вже укладала з відповідачем кредитні договори з аналогічними умовами, що підтверджують не тільки її обізнаність з умовами кредитування, але й вільне волевиявлення на укладання договору від 01.08.2019 року. З наведеного вбачається, що неправдивим є твердження позивача про те, що «договір містить безліч умов та регулюються законодавством, з яким позивач ніколи в житті не зустрічався», оскільки з зазначеними умовами позивач ознайомлювалась якнайменш десять разів, при укладенні та виконанні десяти попередніх договорів. З наведеного вбачається, що твердження позивача про те, що їй не була надана інформація, необхідна для укладення договору, є недостовірною та на думку відповідача, наданою з метою створення штучних підстав для звернення з позовом та уникнення відповідальності за порушення договору. Відтак, просить відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки він є необґрунтованим, а позовні вимоги не доведені. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити а зустрічний позов підлягає до задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ "Споживчий Центр" 01.08.2019 року укладено кредитний договір №01.08.2019-10004308, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 5000 грн. на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 15.08.2019 року та проценти за користування кредитом у розмірі 1400 грн. Кредитний договір підписаний [PERSON] ТОВ "Споживчий центр " свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому кредитним договором №01.08.2019-10004308 від 01.08.2019 року. Однак, [PERSON] не повернула своєчасно ТОВ "Споживчий центр" грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та частково сплатила проценти за користування таким. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками\~\~експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.\~ст. 77-79 ЦПК України. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, а саме з договорів та інших правочинів. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій Законом. Згідно ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу вчиняються у письмовій формі. Підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину (ч.1 ст. 215 ЦК України). Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Так, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 638, ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що згідно з п. 1.3 договору кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту. На виконання даного договору відповідачем надано грошові кошти позивачу у розмірі, передбаченому у кредитному договорі, що підтверджується матеріалами справи. Відтак, суд критично ставиться до твердження [PERSON] на неукладеність правочину, у зв`язку із недосягнення згоди по всіх істотних умовах, передбачених Законом України «Про споживче кредитування», так як в силу дії п.1 укладеного між сторонами кредитного договору, він не є споживчим, а, відтак, виниклі на його підставі правовідносини не регулюється нормами Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ст.ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За змістом ст.ст . 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоди споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважаєтсья таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.12.2015 року в справі №6-1341цс15. Проаналізувавши зміст укладеного сторонами спірного договору, судом встановлено, що спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, [PERSON] була ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її підписом в договорі, акцепті, пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) та підтвердженні укладення кредитного договору. Таким чином, спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; містить повну інформацію стосовно умов кредитування. Крім того, [PERSON] посилається на порушення ТОВ "Споживчий Центр" ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість положень кредитного договору, але не зазначає, що саме у даному кредитному договорі позивач вважає несправедливою умовою, а лише зазначає перелік статей законодавства. Разом з тим, заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження наявності зазначених вище умов для визнання умов договору несправедливими. Крім того, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13). Так [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо неї, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомлювався та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність у останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. За наведеного, позивачем за первісним позовом, не надано належних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладеного між сторонами правочину. Враховуючи все вищевикладене та приймаючи до уваги наведені вище мотиви, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що при підписанні спірного кредитного договору [PERSON] погодилася з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується [PERSON] , що свідчить про виконання з боку ТОВ "Споживчий Центр" зобов`язань по кредитному договору, обставин невідповідності положень кредитного договору вимогам законодавства встановлено не було, суд вважає, що підстави для визнання недійсним кредитного договору №01.08.2019-10004308 від 01.08.2019 відсутні, а тому у задоволенні первісного позову слід відмовити. Щодо зустрічного позову товариства, то з огляду на те, що [PERSON] прострочила погашення кредиту та нарахованих відсотків, не виконує взятих за договором зобов`язань, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення, заявлених ТОВ «Споживчий центр» у відповідному обсязі позовних вимог. Так, [PERSON] до теперішнього часу не сплатила ТОВ «Споживчий центр» заборгованість, розрахунок та розмір якої зазначені в додатку №1 до даної позовної заяви, а також видатковим касовим ордером від 01.08.2019 року, прибутковим касовим ордером №3314 чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). За відсутності будь-яких інших доказів по справі щодо розміру заборгованості за зустрічним позовом, його погашення [PERSON] , суд встановлює такий розмір виходячи з розрахунку позивача, та вважає доведеним факт наявності заборгованості [PERSON] перед товариством за кредитним договором у сумі 7680 грн., яка підлягає стягненню з останній. Відтак, з огляду на встановлені судом обставини справи, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про підставність зустрічних позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості за кредитом, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення повністю. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного\~ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги слід задовольнити. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з [PERSON] підлягають стягненню на користь ТОВ "Споживчий центр" понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у розмірі 2270 грн.

Outcome: approved