Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Електроюкрейн" та просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 2\~182856,63 грн. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначив,\~що 20.09.2018\~між сторонами був укладений договір доручення , предметом якого є зобов`язання відповідача від імені і за рахунок позивача здійснити дії, спрямовані на набуття у власність позивача легкового автомобіля марки CHEVROLET, модель VOLT, 2014 року випуску, колір синій, чорний, пробігом не більше 40000 миль в кількості 1 шт. та оформлення вказаного автомобіля на ім`я позивача у відповідному регіональному сервісному центрі МВС України. Позивач зазначив, що 20.09.2018 при підписанні даного договору він сплатив покупну ціну автомобіля в сумі 393\~680,00 грн., що станом на 20.09.2018 згідно з офіційним курсом НБУ складає 14\~000 доларів США. Згідно з умовами договору відповідач повинен був поставити автомобіль та оформити його у власність у строк 90 (дев`яносто) днів. Зі слів позивача, станом на 14.02.2019 в порушення пунктів договору відповідачем не передано по акту прийому-передачі автомобіль, не оформлено у власність, будь-яких причин невиконання умов договору на неодноразові усні звернення не надано. У зв`язку з вказаним позивач 14.02.2019 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повернути здійснену ним оплату по договору в сумі 393\~680,00 грн., що станом на 20.09.2018 згідно з офіційним курсом НБУ складає 14\~000 доларів США. Відповідач на заяву позивача відповіді не надав. 23.05.2019 позивачем було надіслано відповідачу для підписання додаткову угоду про розірвання договору доручення № 20-09-2018-1 від 20.09.2018, проте будь-якої відповіді відповідач не надав. Позивач вказував, що 03.06.2019 він надіслав відповідачу повідомлення про відмову від подальшої дії договору і просив повернути кошти в сумі 398\~404,16 грн. Зі слів позивача, 10.06.2019 відповідачем було сплачено 3\~000 доларів США, що за офіційним курсом становило 79\~785 грн. Зі слів позивача, 01.08.2019 відповідачем було сплачено 7\~000 доларів США, що за офіційним курсом становило 175\~140 грн., а також 29\~300 грн., а 02.08.2019 21\~217 грн. Позивач вважав, що станом на 02.08.2019 заборгованість відповідача перед ним становила 393\~680 79\~785 175\~140 29\~300 21\~217 = 88\~238 грн. Також, на думку позивача, відповідач повинен сплатити йому згідно з ч.\~5 ст.\~10 Закону України «Про захист прав споживачів» 3% вартості робіт за кожен день прострочення, що становить за період з 20.09.2018 по 25.01.2019 2\~094\~618,63 грн. З огляду на викладене позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 23.08.2019 було відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 15.09.2020 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. 04.10.2019 відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому він вказав на те, що позивач не надав платіжного документа про сплату 393\~680,00 грн., тому не можливо встановити факт оплати, вважає, що позивач хибно розуміє предмет договору, безпідставно посилається на Закон України «Про захист прав споживачів», позовні вимоги, на думку відповідача, є необґрунтованими та безпідставними, просив суд у задоволені позовних вимог відмовити. 29.01.2020 позивачем було надано відповідь на відзив, в якій він зазначив, що відповідачем були порушені вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", просив позов задовольнити в повному обсязі. Позивач та його представник в судове засідання 24.02.2021 не з`явились, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання 24.02.2021 свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, причини неявки свого представника суду не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.09.2018 між [PERSON] (довіритель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Електроюкрейн", що в подальшому змінило назву на товариство з обмеженою відповідальністю «Дастрон» (повірений) був укладений договір доручення №\~20-09-2018-1, предметом якого є зобов`язання відповідача від імені і за рахунок позивача здійснити дії, спрямовані на набуття у власність позивача легкового автомобіля марки CHEVROLET, модель VOLT, 2014 року випуску, колір сірий, чорний, пробігом не більше 40000 миль в кількості 1 шт. та оформлення вказаного автомобіля на ім`я позивача у відповідному регіональному сервісному центрі МВС України. З огляду на п. 2.1 вказаного договору повірений отримує від довірителя плату у розмірі 1\~000 грн., які довірений зобов`язаний оплатити на рахунок повіреного після виконання доручення у строк не пізніше 1 робочого дня. Відповідно до п. 2.2 та 2.3 цього договору за домовленістю сторін ціна автомобіля складає 393\~680 грн., що станом на 20.09.2018 еквівалентно 14\~000\~доларів США, оплата за автомобіль здійснена довірителем повіреному, діючому від його імені та в його інтересах, у повному обсязі при підписанні цього договору. Згідно з п. 4.1 договору автомобіль повинен бути оформлений у власність довірителя в строк 90 робочих днів з моменту оплати його вартості довірителем. Тобто, останнім днем виконання зобов`язання за вказаним договором було 30.01.2019. У відповідності до п. 4.5 договору датою виконання доручення необхідно вважати дату, зафіксовану уповноваженими представниками сторін в акті приймання-передачі автомобіля. Пунктом 7.2 вказаного договору визначено, що у разі прострочення з вини сторони, винна сторона виплачує іншій стороні пеню у розмірі 0,01 % від вартості автомобіля за кожен день прострочення. Згідно з п. 10.8 договору припинення його дії чи закінчення терміну його дії не звільняє сторін від виконання своїх обов`язків, які виникли до моменту припинення чи закінчення терміну його дії. 14.02.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору з 25.02.2019 у зв`язку з невиконанням умов договору та поверненням відповідачем коштів за автомобіль у розмірі, еквівалентному 14\~000 доларів США, та пеню згідно з п. 7.2 укладеного договору. 23.05.2019 позивач звернувся до відповідача з вимогою про виконання умов договору від 20.09.2018 №\~20-09-2018-1 щодо передачі автомобіля, в разі невиконання повернути кошти в розмірі 397\~971,11 грн. на рахунок позивача. Крім цього, судом встановлено, що позивач направив на адресу відповідача односторонньо підписану угоду від 23.05.2019 про розірвання договору доручення від 20.09.2018 №\~20-09-2018-1. За даними Укрпошти 05.06.2019 відповідач отримав вказану вимогу з доданою до неї додатковою угодою. Також 03.06.2019 позивач направив відповідачу повідомлення про відмову від договору доручення від 20.09.2018 №\~20-09-2018-1 з вимогою протягом 7 днів сплатити йому суму боргу з пенею у розмірі 398\~404,16 грн. вказане повідомлення за даними Укрпошти було отримано відповідачем 05.06.2019. 08.07.2019 позивачем було направлено відповідачу досудову вимогу, в якій він вказав, що відповідачем було повернуто йому 3\~000 доларів США, тому вимагав повернути йому протягом 7 днів 284\~578,80 грн. Вказану вимогу за даними Укрпошти відповідач отримав 16.07.2019. Згідно з наданими відповідачем розписками позивача 05.06.2019 останній отримав згідно з договором доручення 2\~000 доларів США, що становило за курсом НБУ 54\~413,87\~грн., 14.06.2019 1\~000 доларів США, що становило за курсом НБУ 26\~417,08\~грн., 22.07.2019 5\~000 доларів США, що становило за курсом НБУ 129\~076,73\~грн., 23.08.2019 1\~000 доларів США, що становило за курсом НБУ 25\~042,70\~грн. Тобто, відповідачем з огляду на надані ним документи станом на 23.08.2019 було повернуто позивачу всього 234\~950,38 грн., проте, сам позивач визнає, що неповернутою є лише сума 88\~238 грн. Позивач просив стягнути пеню не відповідно до умов спірного договору доручення, а згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», по 14.08.2019 включно, а отже, період прострочення становить з 31.01.2019 по 14.08.2019 196 днів. За даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач, що має код ЄДРПОУ\~40863814,змінив назву з товариством з обмеженою відповідальністю «Електроюкрейн» на товариство з обмеженою відповідальністю «Дастрон». Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)\~визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1\~ст.\~611\~ЦК України\~визначено,\~що у\~разі порушення\~зобов`язання\~настають правові\~наслідки,\~встановлені договором\~або законом,\~зокрема: 1)\~припинення зобов`язання\~внаслідок односторонньої\~відмови від\~зобов`язання,\~якщо це\~встановлено договором\~або законом,\~або розірвання\~договору; 2)\~зміна умов\~зобов`язання; 3)\~сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. З огляду\~на ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~614\~ЦК України\~особа,\~яка порушила\~зобов`язання,\~несе відповідальність\~за наявності\~її вини\~(умислу\~або необережності),\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом. Особа\~є невинуватою,\~якщо вона\~доведе,\~що вжила\~всіх залежних\~від неї\~заходів щодо\~належного виконання\~зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Відповідно до ч. 1 ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду\~на ч.\~2\~ст.\~1007\~ЦК України\~довіритель зобов`язаний,\~якщо інше\~не встановлено\~договором: 1)\~забезпечити повіреного\~засобами,\~необхідними для\~виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. З урахуванням рекомендацій, викладених у абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. З огляду на ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Частиною 1\~ст.\~10\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~визначено,\~що споживач\~має право\~відмовитися від\~договору про\~виконання робіт\~(надання\~послуг)\~і вимагати\~відшкодування збитків,\~якщо виконавець\~своєчасно не\~приступив до\~виконання зобов`язань\~за договором\~або виконує\~роботу так\~повільно,\~що закінчити\~її у\~визначений строк\~стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. У відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. З огляду на ч. 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~ч.ч.\~1-5\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Так як відповідачем не було доведено в ході розгляду справи, що він прострочив виконання договору саме з вини позивача і що ним було вжито всіх заходів для виконання умов спірного договору доручення, суд визнає, що порушення зобов`язання мало місце саме з вини відповідача. З огляду на вказане суд в межах заявлених позивачем вимог стягує з відповідача на користь позивача неповернуту суму, надану позивачем відповідачу згідно з п.п. 2.2, 2.3 спірного договору доручення для купівлі автомобіля, у розмірі 88\~238 грн. Разом з тим, вартість робіт за спірним договором доручення відповідно до умов п.\~2.1 становить 1\~000 грн., позивачем заявлено до стягнення пеню не відповідно до умов спірного договору, а згідно із Законом України «Про захист прав споживачів», тобто у розмірі 3% від вартості роботи за кожен день прострочення, прострочення виконання зобов`язання з боку відповідача становить 196 днів. А отже, сума пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 1\~000х0,03х196=5\~880 грн. Тобто, всього до стягнення з відповідача на користь позивача у зв`язку з невиконанням умов спірного договору доручення з огляду на заявлені позивачем вимоги та їх обґрунтування підлягає 94\~118 грн. У зв`язку з викладеним суд частково задовольняє вимоги позивача. З огляду на часткове задоволення позову та вимоги ст. 141 ЦПК України, так як позивач звільнений від сплати судового збору згідно з вимогами ч.\~3 ст.\~22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд стягує з відповідача до Державного бюджету України 941,18 грн. судового збору. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене,

Outcome: partial