Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] працював електрослюсарем на шахті «Родіна» і був звільнений з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України в зв`язку з невідповідністю займаній посаді за станом здоров`я. До таких наслідків призвело те, що 06 січня 1995 року, під час виконання робіт в шахті «Родіна», яка є відокремленим структурним підрозділом ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» з [PERSON] трапився нещасний випадок. Даний факт підтверджується тим, що 06 січня 1995 року було складено акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом за формою Н-1, який стався з [PERSON] , 06 січня 1995 року о 04:00, що підтверджується даним актом. Внаслідок завданих травм [PERSON] був змушений проходити курс лікування. Після проходження курсу лікування рішенням Саксаганської МСЕК йому встановлено протипоказання роботи на висоті, біля вогню, рухаючихся механізмів і визнано інвалідом третьої групи. Даний факт підтверджується довідкою МСЕК №047893 від 20 липня 1995 року та повторною довідкою МСЕК серія МСЕ - ДНА-01 №008182. Періодично він змушений знаходитися на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у зв`язку з отриманою травмою від нещасного випадку - закритої черепно- мозкової травми. Заподіяна [PERSON] шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці, тобто ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». Моральна шкода, яка заподіяна потерпілому полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав безпосередньо під час травмування так і ті, котрі він переносить і по теперішній час. [PERSON] був звільнений з роботи у зв`язку з неможливістю за станом здоров`я продовжувати дану роботу, яка була єдиним джерелом існування для нього та його сім`ї. Його систематично турбує головна біль через що він періодично звертається за допомогою до лікарів і проходить лікування. Вищенаведені обставини дають підстави стверджувати, що діями відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (КЗРК) були не забезпечені безпечні умови праці, що призвело до заподіяння моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму відзиві проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, оскільки 1. Правовідносини з відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконання трудових обов`язків регулюються законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності. Дана обставина підтверджується п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі по тексту - Правила), які діяли на момент настання нещасного випадку, а також при первинному встановленні позивачу 3 групи інвалідності. П. 5 Правил закріплено, що ступінь втрати працездатності визначається медико- соціальною експертною комісією (МСЕК) у відсотках до професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, причину, час настання та групу інвалідності у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також визначає необхідні види медичної та соціальної допомоги. П. 21 Порядку організації та проведення медико-соціальної експертизи втрати працездатності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 квітня 1994р. № 221, який діяв у період первинного (в липні 1995р.) та повторного (в жовтні 1996р.) встановлення позивачу 3 групи інвалідності в зв`язку з трудовим каліцтвом, закріплене: "МСЕК видає особам, які визнані інвалідами чи стосовно яких встановлено факт втрати професійної працездатності, довідки і індивідуальні програми реабілітації і у триденний термін відсилає копії цих документів до відповідних органів, що здійснюють пенсійне забезпечення та державне страхування." Також, з приписів вказаного Порядку вбачається, що процес встановлення втрати працездатності складається з двох етапів: 1) встановлення ступеню обмеженості життєдіяльності (групи інвалідності) та 2) встановлення відсотків втрати професійної працездатності. Слід зазначити, що позивач в підтвердження втрати ним працездатності внаслідок трудового каліцтва, яка, як він зазначає, зберігається і до сьогодні, не надав належних документів, а саме довідок МСЕК про встановлення групи інвалідності та про встановлення втрати професійної працездатності у %. Натомість, він надав 2 копії Виписок з Акту огляду у МСЕК від 20.07.1995р. та від *. 16.10.1996р., з яких вбачається, що первинно йому було встановлено 3 групу інвалідності в зв`язку з трудовим каліцтвом на строк з 19.07.1995р. до 01.08.1996р.; повторно 3 групу інвалідності встановлено на строк з 01.08.1996р. по 01.08.1997р. Вказаними документами не підтверджується стійкий та необоротний характер змін у стані здоров`я позивача, який з його слів, зберігається до теперішнього часу. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди": "Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду". Слід зазначити, що позивач не вірно визначив норми матеріального права, якими регулюється відшкодування моральної шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві. Звертаємо увагу суду на те, що нещасний випадок на виробництві стався 06.01.1995р. Первинно позивачу встановлено 3 групу інвалідності у зв`язку з трудовим каліцтвом з 19.07.1995р. Як вже зазначалося вище за текстом, на той час питання відшкодування моральної шкоди регулювалося відповідними Правилами. Натомість, позивач, в своєму позові, зокрема, посилається на ст. 237-1 КЗпП України, яка набрала чинності лише 13.01.2000. Обґрунтовуючи моральну шкоду, в своєму позові позивач зазначає, що заподіяна йому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав під час травмування і переносить по теперішній час. У зв`язку з трудовим каліцтвом він втратив роботу, яка була єдиним джерелом існування для його сім`ї. Його систематично турбує головний біль через що він періодично звертається за допомогою до лікарів і проходить лікування. Жодних доказів, які б підтверджували ці обставини, [PERSON] не надав, зокрема: довідок МСЕК, епікризів, виписок, витягів із довідок огляду у МСЕК тощо. Водночас, слід зазначити, що розділом 1 п. 1.1. п.п. д, розділом 3 п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.95 року N 212 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 березня 1996 року за N 136/1161, із змінами та доповненнями, передбачено, що саме на медико-соціальні експертні комісії покладено обов`язок щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди, до компетенції яких входить підготовка висновку про наявність або відсутність факту моральної шкоди. Крім того, важливо додати, що позивач також не зазначив з яких міркувань він виходив при визначенні розміру моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн. А отже, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Доводи позивача про те, що він був звільнений з підприємства Відповідача на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України не відповідають дійсності. Так, позивач звільнився з підприємства Відповідача не на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, а за власним бажанням (заява [PERSON] від 27.07.1995р., наказ ВО "Кривбасруда" № 88к від 27.07.1995р.). Дана обставина також може бути підтверджена трудовою книжкою позивача, проте позивач не надав суду її копію. Наданий позивачем Акт розслідування нещасного випадку № 95002 від 06.01.1995р. зокрема містить інформацію про наявність вини самого позивача у спричиненні нещасного випадку на виробництві, а саме він порушив п. 18.2 "Положения о системе управления охраной труда", про що позивач не зазначив у своїй позовній заяві. У зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні позову. Під час здійснення судового розгляду були встановлені наступні фактичні обставини. Позивач [PERSON] у період з 17.10.1994 працював на різних посадах шахти «Родіна», яка є відокремленим структурним підрозділом ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 06 січня 1995 року, під час виконання робіт в шахті «Родіна», з [PERSON] трапився нещасний випадок, що підтверджується Актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом за формою Н-1. Пунктом 11.3 Акту про нещасний випадок № 95002, причиною нещасного випадку стала видача наряду не за спеціальністю. Висновком МСЕК від 20.07.1995 [PERSON] первинно було встановлено третю групу інвалідності з 19.07.1995, при цьому в подальшому група інвалідності не була встановлена, та встановлена ступінь втрати працездатності 5%. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою та другою статті 153 Кодексу законів про працю України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказаний висновок викладений у правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, встановлена первинно Висновком МСЕК від 20.07.1995, тобто мала місце до 01 січня 2004 року, до набрання чинності Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14,№ 6-188цс14та №6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. В судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з виробничою травмою позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у розмірі 5%. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Доводи відповідача про те, що нещасний випадок стався, зокрема, з вини позивача, який порушив положення про СУОП, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Крім того, суд звертає увагу на правову позицію ВС, викладену у постанові від 19 квітня 2020 року у справі № 210/2272/19, зокрема щодо погодження з доводами апеляційної інстанції, що вина потерпілого в настанні нещасного не є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, однак вказані обставини можуть бути враховані при визначенні її розміру". Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснення п. 9Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. З моменту травмування [PERSON] в значній мірі позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, змушений залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя, на теперішній час стан його здоров`я не відновлений, негативні зміни у його житті довготривалі, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності період роботи у відповідача на протязі багатьох років в умовах впливу шкідливих факторів. Виходячи з цих обставин, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок нещасного випадку, відсоток втрати ним професійної працездатності, на теперішній час, в розмірі 5 %, вважає за необхідне стягнути моральну шкоду в розмірі 12 500 грн. 05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Позивача згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 640 гривень.

Outcome: partial