Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 09.02.2014 року до Білоцерківського міськвідділу міліції звернувся відповідач з заявою про притягнення позивача до відповідальності, зазначив, що [PERSON] наніс йому удар. З даного приводу позивача викликали до відділу міліції, проводили перевірку заяви відповідача та 20.08.2014 року слідчим СВ було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 125 КК України. Оскільки [PERSON] неодноразово вказував на позивача, обманював слідство з приводу обставин надуманої бійки, оговорював [PERSON], а тому позивач просить визнати, поширені відповідачем відомості такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача та зобов'язати [PERSON] припинити такі дії і стягнути з нього в рахунок відшкодування моральної шкоди позивачу - 10 000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов. Представник відповідача, згідно довіреності в справі, позов не визнав, подав лист прокуратури м. Біла Церква про скасування постанови про закриття кримінального провадження за № 12014110030000670 . Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, покази свідків, оглянувши матеріали кримінального провадження №12014110030000670 від 09.02.2014 року, дослідивши матеріали даної справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач і відповідач проживають в одному будинку, між позивачем та родиною [PERSON] протягом тривалого часу склалися неприязні відносини. Судом встановлено, що відповідач звернувся 09.02.2014 року до МВМ Білоцерківського МВ ГУМВС України з заявою про те, що близько 13.40 год. [PERSON], перебуваючи поблизу будинку за адресою [ADDRESS] завдав один удар кулаком в область обличчя [PERSON] в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження. Судом встановлено, що в ході досудового розслідування слідчим було опитано мешканців будинку [ADDRESS], які надали виключно негативну характеристику їхнього сусіда [PERSON], але свідків та інших достатніх даних які б вказували на причетність [PERSON] до нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] встановити не виявилося можливим. Встановленим є те, що на час проведення зазначеного розслідування, відповідач був неповнолітнім і надавав пояснення всіх обставин конфлікту в присутності законного представника. За наслідками проведеної судово-медичної експертизи було підсумовано, що у [PERSON] знайдені тілесні ушкодження : синець в лівій виличній області рани на правій гомілці. Описані ушкодження заподіяні тупими предметами, можливо, в строк та при обставинах указаних в постанові та в протоколі допиту потерпілого [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач, безпідставно звернувся до правоохоронних органів, оговорив [PERSON] і батьки [PERSON] постійно погрожують позивачу, ображають його, хоча самі порушують громадський порядок. Представник відповідача, заперечуючи позов, суду пояснив, що відповідачу та його батькам не було відомо про закриття кримінального провадження, постанова від 20.08.2014 року не була вручена потерпілому, а тому, лише в 06.05.2015 року [PERSON] оскаржив зазначену постанову. Відповідач не оговорював [PERSON], а виклав дійсні обставини, оскільки 09.02.2014 року [PERSON] його вдарив і спустив свою собаку, конфлікт існував, але слідство за зверненням [PERSON] відбулося поверхово, не було встановлено свідків події. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] і [PERSON] суду показали, що знають про конфлікт сторін, зокрема, свідок [PERSON] суду показав, що 09.02.2014 року з 10 год. і до самого вечора у нього в гостях був позивач з дружиною та не міг вдень бити будь-кого. А в подальшому свідок неодноразово чув образи та погрози в сторону [PERSON] біля будинку де живе позивач. Свідок [PERSON] суду показав, що одного дня в лютому 2014 року позивач гуляв з собакою та між ним і якоюсь особою був конфлікт, можливо, бійка, але зазначене відбувалося на відстані, а тому конкретні обставини конфлікту свідку не відомі. Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного. Згідно ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 55 Конституції передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. На підставі ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. За правилами ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної: інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, достовірність і повнота інформації, правомірність одержання, використання, поширення інформації. Відповідно до вимог ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно роз'яснень пунктів 1, 2, 3, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. При розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні точно і неухильно застосувати положення Конституції України. Цивільного кодексу України (далі - ЦК), законів України від 16 листопада 1992 року N 2782-ХІI "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" (далі - Закон про пресу), від 2 жовтня 1992 року N 2657-ХІІ "Про інформацію", від 21 грудня 1993 року N 3759-ХІІ "Про телебачення і радіомовлення" (у редакції Закону від 12 січня 2006 року N 3317-ІУ) від 23 вересня 1997 року N 540/97-ВР "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та інших нормативно-правових актів, що регулюють вказані суспільні відносини. Крім того, враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб: б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. У деяких випадках тягар доказування регулюється нормами матеріального права. Наприклад, згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Аналізуючи зазначені норми законодавства та беручи до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в Постанові № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту поширення відповідачем недостовірної інформації будь-кому. Оскільки звернення особи до правоохоронних органів за захистом своїх прав, порушених іншою особою, не може трактуватися, як поширення неправдивих відомостей, з метою приниження честі, гідності та ділової репутації. Відповідач зі своїми батьками звертався до правоохоронних органів, реалізуючи своє конституційне право на звернення, гарантоване ст. 40 Конституції України, не мали наміру поширення недостовірної інформації відносно позивача. На час звернення з вказаною заявою до міліції, відповідач був неповнолітнім. Слід зазначити, що відповідно до зазначеної постанови ПВСУ від 27.02.2009 року у випадку, коли особа звертається до правоохоронних органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі і гідності, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Слід, також, звернути увагу на ту, обставину, що позивач та свідок [PERSON] пояснювали, що погрози висловлювалися позивачу і від інших членів сім'ї [PERSON]. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що наразі, взагалі, відсутні дані, що інформація, викладена у зверненні [PERSON] до правоохоронних органів 09.02.2014 року, є недостовірною інформацію, оскільки постанова про закриття кримінального провадження скасована прокуратурою міста Біла Церква та кримінальне провадження направлено до СВ Білоцерківського МВ для організації подальшого досудового розслідування. Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористався своїм правом на судовий захист, однак його позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed