Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до акціонерного товариства «Банк Надра» (далі - відповідач) третя особа: [PERSON] про припинення зобов'язань за договором поруки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.09.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №401/МК/2007/ЦВ-840, відповідно до умов якого надано кредитні кошти в сумі 42500 дол. США з відсотковою ставкою 14,4% річних та терміном користування до 14.09.2012 року. В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки від 14.09.2007 року. Крім 14.11.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ Надра» було укладено кредитний договір №463/МК/2007/ЦВ-840, відповідно до умов якого надано кредитні кошти в сумі 46 500 дол. США з відсотковою ставкою 14,4% річних та терміном користування до 14.11.2012 року. В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки від 14.11.2007 р. В даному випадку кредитний договір і договір поруки припиняє свою дію 22.05.2012 року в разі якщо б позичальник належним чином виконував умови договору. Однак, останнє погашення за кредитним договором №401/МК/2007/ЦВ-840 від 14 вересня 2007 року здійснювались 12.12.2008 року, а за кредитним договором №463/МК/2007/ЦВ-840 від 14 листопада 2007 року здійснювались 11.12.2008 року, саме з цього моменту у банку виникло право на звернення до суду з позовом до позичальника та поручителя про дострстрокове стягнення заборгованості. В договорі поруки строку його закінчення не визначено. Відповідач звернувся з позовом до суду про солідарне стягнення в серпні 2009 року, тобто із пропуском спеціального строку зазначеного в ч.4 ст. 559 ЦК. Відповідно банк пропустив можливість звернення до поручителя, як солідарного боржника по кредитному договору, оскільки від останнього платежу який здійснений позичальником пройшло 9 місяців, а це набагато більше ніж встановлено 4 ст. 559 ЦК України. У зв'язку з тим, що у договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а кредитор звернувся до боржників після спливу встановленого строку, а саме 6 місяців від дня настання основного зобов'язання, позивач звернувся з цим позовом до суду. Тому, позивач просив суд визнати зобов'язання за договором поруки від 14.09.2007 року припиненими; визнати зобов'язання за договором поруки від 14.11.2007 року припиненими. В судове засідання сторони не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в матеріалах справи є заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із таких підстав. Судом встановлено, що 14.09.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №401/МК/2007/ЦВ-840, відповідно до умов якого надано кредитні кошти в сумі 42500 дол. США з відсотковою ставкою 14,4% річних та терміном користування до 14.09.2012 року. В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки від 14.09.2007 року. Крім 14.11.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ Надра» було укладено кредитний договір №463/МК/2007/ЦВ-840, відповідно до умов якого надано кредитні кошти в сумі 46 500 дол. США з відсотковою ставкою 14,4% річних та терміном користування до 14.11.2012 року. В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки від 14.11.2007 р. (а.с. 5-11). Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 20.11.2009 року позов ВАТ КБ "Надра" в особі філії ВАТ КБ "Надра" Вінницьке РУ задоволено, розірвано кредитні договори № 401/МК/2007/ЦВ-840 від 14.09.2007 р. і № 463/МК/2007/ЦВ-840 від 14.11.2007 р., укладені між ВАТ КБ "Надра" (філії ВАТ КБ "Надра" Вінницьке РУ) та [PERSON], стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ КБ "Надра" заборгованість за кредитними договорами в сумі 627772 (шістсот двадцять сім сімсот сімдесят дві) грн. 72 коп., 1700 (тисячу сімсот) грн. судового збору, 120 ( сто двадцять ) грн. витрат на ІТЗ розгляду цивільних справ; зобов'язано управління Державного казначейства у м. Вінниці повернути ВАТ КБ "Надра" в особі філії ВАТ КБ "Надра" Вінницьке РУ зайво сплачений судовий збір в розмірі 8 (вісім) грн. 50 коп. згідно меморіального ордеру № 564 від 28.08.2009 р. та зайво сплачені витрати на ІТЗ розгляду цивільних; справ в розмірі 130 грн. згідно меморіального ордеру № 563 від 28.08.2009 р. (оригінал якого залишається у справі в підтвердження суми сплати витрат на ІТЗ розгляду цивільної справи). В задоволенні позову [PERSON] до ВАТ КБ "Надра" про розірвання кредитних договорів з підстав істотної зміни обставин і визначення наслідків розірвання договорів відмовлено. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04.02.2010 року рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 20.11.2009 року залишено без змін. Позивач зазначає, що право вимоги у відповідача до позичальника та поручителя виникло з моменту останнього погашення за кредитним договором №401/МК/2007/ЦВ-840, яке було здійснено 12.12.2008 року, а за кредитним договором № 463/МК/2007/ЦВ-840 від 14.11.2007 р. - 11.12.2008 року, проте відповідач звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя лише 31.08.2009 року, після встановлено законом 6-ти місячного строку, що свідчить про те, що банк пропустив можливість звернення до поручителя, як солідарного боржника по кредитним договорам, оскільки від сплати останнього платежу, здійсненого позичальником пройшло більше 9 місяців, що не відповідає ч. 4 ст. 559 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст 553 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга стаття 251 та частина друга стаття 252 ЦК України). Договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Таким чином, у договорі поруки не встановлено строку її дії відповідно до статті 252 ЦК України, а тому підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений: строком повного погашення кредиту є 14.11.2012 року. Однак у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, проте з порушенням встановленого законом 6-ти місячного строку, що свідчить про те, що банк пропустив можливість звернення до поручителя, як солідарного боржника по кредитним договорам, оскільки від сплати останнього платежу, здійсненого позичальником пройшло більше 9 місяців, що не відповідає ч. 4 ст. 559 ЦК України. Отже, відповідач протягом шести місяців починаючи від дати останнього платежу позичальником був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (№ 6-190цс14) та від 17.09.2014 року (№6-53цс14). У відзиві до позовної заяви відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, і з даного приводу суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо вимог позивача має обчислюватися з моменту, коли у позивача виникло право на позов до відповідача про визнання недійсними договорів поруки. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням від 20.11.2009 року стягнуто з позичальника та поручителя - позивача в даній справі заборгованість за кредитними договорами, тобто позивач дізнався про своє порушене право в 2009 році, а не в 2017 році, коли подав позовну заяву про визнання договорів поруки припиненими. З огляду на викладене суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо визнання договорів поруки припиненими, тому, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам, з урахуванням встановлених судом обставин, беручи до уваги, що відповідач звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя лише 31.08.2009 року, після встановлено законом 6-ти місячного строку, що свідчить про те, що банк пропустив можливість звернення до поручителя, як солідарного боржника по кредитним договорам, оскільки від сплати останнього платежу, здійсненого позичальником пройшло більше 9 місяців, що не відповідає ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому є підстави для задоволення позовних вимог, проте, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач дізнався про своє порушене право в 2009 році, а не в 2017 році, коли подав позовну заяву про визнання договорів поруки припиненими, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed