Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

16 грудня 2020 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Емпоріум бетон» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 грудня 2020 року цивільну справу № 753/21511/20 передано судді Шаповаловій К.В. Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні із повідомленням сторін на 13 січня 2021 року. У судовому засіданні 13 січня 2021 року з`явився позивач та представник відповідача - адвокат Низенко В.Ю., який подав клопотання про відкладення розгляду справи та надання часу для підготування відзиву на позов, зважаючи на те, що договір між відповідачем та адвокатом був укладений лише 12 січня 2021 року. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний термін для усунення недоліків позову. На виконання ухвали суду від позивачки 16 січня 2021 року надійшла заява про усунення недоліків Ухвалою суду від 18 січня 2021 року продовжено розгляд справи та призначено судове засідання на 4 лютого 2021 року. 3 лютого 2021 року до суду від представника відповідача адвоката Низенка В.Ю. надійшла заява про вихід зі справи представника відповідача. У судовому засідання 4 лютого 2021 року у зв`язку із поданою адвокатом Низенком В.Ю. заявою було відкладено розгляд справи на 1 березня 2021 року для належного повідомлення відповідача про день та час розгляду справи. 1 березня 2021 року у судове засідання з`явився позивач, представник відповідача не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням, наявне в матеріалах справи. Судове засідання 1 березня 2021 року було відкладено на 22 березня 2021 року для повторного надсилання відповідачу ухвали суду від 22 грудня 2020 року про витребування доказів, яка станом на 1 березня 2021 року не була виконана відповідачем. 5 березня 2021 року до суду від позивачки надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів, відповідно до яких вбачається, що відповідач змінив місце своєї реєстрації, а саме нове місце реєстрації: [ADDRESS] . У судовому засіданні 22 березня 2021 року відкладено розгляд справи на 15 квітня 2021 року для належного сповіщення відповідача про день та час розгляду справи за новою юридичною адресою товариства. 15 квітня 2021 року у судове засідання з`явилась позивачка, підтримала доводи, викладені у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях та просила суд задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідача на її користь борг в розмірі 59374,03 грн., що складається із заробітної плати за жовтень 2020 року та компенсації за невикористану відпустку, а також 223983,84 грн. компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надсилання процесуальних документів за офіційними адресами місця реєстрації юридичної особи, крім того відповідачу було відомо про наявність вказаної справи у суді, зважаючи на те, що у перше судове засідання з`явився адвокат Низенко В.Ю., який був уповноважений представляти інтереси відповідача у справі, відповідач отримав 15 лютого 2021 року повідомлення про виклик у судове засідання на 1 березня 2021 року, що підтверджується зворотнім повідомленням, яке повернулось на адресу суду. Заява про поважність причин неявки до суду відповідачем не подавалось, причини неявки суду не повідомлялись. Відповідач не скористався своїм правом, відповідно до приписів статті 178 ЦПК України та не подав суду відзив на позовну заяву. Крім того, ухвалою суду від 22 грудня 2020 року було задоволено клопотання позивача про витребування, в порядку статті 84 ЦПК України, у відповідача завірену належним чином копію рішення учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Емпоріум бетон» від 8 жовтня 2020 року про звільнення [PERSON] із займаної посади директора товариства; завірену належним чином копію наказу від 4 вересня 2019 року № 2-к про прийняття на роботу [PERSON] ; завірену належним чином копію наказу від 8 жовтня 2020 року № 105-к про звільнення [PERSON] із займаної посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Емпоріум бетон»; довідку про оклад та розмір середнього заробітку [PERSON] . В ухвалі суду відповідачу було роз`яснено, що Витребувані документи направити до Дарницького районного суду м. Києва за адресою м. Київ, вул. Кошиця, 5-а, каб. 115, в десятиденний термін з часу отримання ухвали. У разі неможливості надати витребувані судом документи повідомити про це Дарницький районний суд м. Києва із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня отримання ухвали. Роз`яснити, що у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи. У судовому засіданні 13 січня 2021 року представник відповідача пояснив суду неможливість подання витребуваних судом документів, оскільки станом на 13 січня 2021 року вони знаходяться на аудиті у засновника товариства. 3 березня 2021 року відповідачу повторно була надіслана ухвала суду від 22 грудня 2020 року про витребування документів, проте станом на 15 квітня 2021 року вона не була виконана відповідачем та суд не було повідомлено про причини її невиконання. Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника відповідача за наявними матеріалами справи, а також доказами, що були надані позивачем протягом усього періоду розгляду справи в суді. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до позовної заяви докази, заслухавши пояснення позивача, приходить до наступного висновку. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] вона 4 вересня 2019 року була зарахована на посаду директора ТОВ «Емпоріум бетон» на підставі рішення єдиного учасника ТОВ «Емпоріум бетон» від 3 вересня 2019 року № 03/09.2019, наказ № 2-к від 3 вересня 2019 року (а.с.108). На підставі рішення єдиного учасника ТОВ «Емпоріум бетон» від 8 жовтня 2020 року [PERSON] звільнено з посади директора товариства за згодою сторін, наказ № 105-к від 8 жовтня 2020 року (а.с. 108). Згідно із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копію якого було долучено до позовної заяви, станом на 19 жовтня 2020 року керівником юридичної особи значиться [PERSON] з 9 жовтня 2020 року.(а.с. 17-19). За нормами статей 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У частині третій статті 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 115 КЗпП України, частина перша статті 24 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається із наданих позивачем доказів суду, відповідач всупереч наведеним законодавчим положенням при звільненні [PERSON] не у повному обсязі виплатило їй заробітну плату. Заборгованість відповідача з виплати позивачеві заробітної плати становить 36374,03 грн (а. с. 5,69). Вказаний розрахунок позивачем був здійснений з урахуванням окладу позивача за жовтень 2020 року, який становить 45000 грн., кількість відпрацьованих днів у жовтні - 8, а також з урахуванням доплат за складність і напруженість у роботі в розмірі 25324,30 грн. Відповідачем не було спростовано такий розрахунок позивача, не було надано будь-яких заперечень, а також не було надано доказів на спростування зазначеного. Оскільки ухвала суду від 22 грудня 2020 року про витребування доказів відповідачем виконана не була, суд, відповідно до приписів частини десятої статті 84 ЦПК України, визнає обставину, для підтвердження, спростування якої витребовувались, зокрема довідка про оклад та розмір середнього заробітку позивачки. Згідно з частиною першою статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Як вказала позивачка, на день звільнення у неї залишилось не використано 12 календарних днів. Однак при звільненні [PERSON] з роботи ТОВ "Емпоріум бетон» не виплатило їй компенсацію за невикористану відпустку у сумі 23335,44 грн. Доказів на спростування розміру заборгованості з виплати заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку відповідачем не надано. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з ТОВ "Емпоріум бетон" на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 36038,59 грн та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 23335,44 грн. Згідно із частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з пунктом 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно до пункту 10 Порядку У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 223983,84 грн (середньоденна заробітна плата: 4666,33 грн (81342,50 грн.+72646,37 грн заробітна плата за 2 останні місяці, що передували звільненню, з урахуванням коефіцієнта підвищення окладу): на 33 фактично відпрацьовані робочі дні) х на 48 (кількість днів прострочення з розрахунком, які були визначені позивачем у позовній заяві). Суд враховує висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, згідно з яким суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. При цьому суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами державної виконавчої служби арештів на кошти роботодавця в банківських установах не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 03 липня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, Верховним Судом у постанові від 03 січня 2018 року у справі № 331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на те, що позивачем підтверджено належними доказами не здійснення відповідачем з нею повного розрахунку, відповідно до приписів КЗпП України у день звільнення, відповідачем не спростовано та не заперечено подані позивачем докази та розрахунки, суд вважає, що позовні виомги підлягають повному задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з огляду на те, що позовні вимоги задоволені судом в повному об`ємі, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2239,83 грн.

Outcome: approved