Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

28.12.2017 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] до [PERSON] підприємства «Редакція газети «Зоря», [PERSON], начальника КП «Служба єдиного замовника», [PERSON], головного інженера КП «Служба єдиного замовника», [PERSON], начальника відділу освіти Лиманської міської ради. З врахуванням поданої позивачем позовної заяви та заяви від 17.01.2018, обґрунтовуючи свій позов, представник позивача посилається на наступне. У випуску газети «Зоря» за № 94 (13007) від 09.12.2017, на другій сторінці газети була опублікована стаття під назвою «Лимони» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та [PERSON]?». В зазначеній статті автори: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стверджують наявність обставин, які є недостовірними, не підтверджені жодними доказами та які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації позивачу- депутату Лиманської міської ради [PERSON], який був обраний 25.10.2015 від [PERSON] Порошенка «Солідарність». У статті розміщено обвинувачення депутата Лиманської міської ради [PERSON], у вчиненні порушень вимог законодавства, зокрема, обвинувачення в організації перевезення пасажирів на маршрутках, які потребували ремонту, кошти на який виділялися з місцевого бюджету, використання в своїй діяльності найману працю. Серед іншого, в статті розміщено обвинувачення [PERSON] щодо отримання ним прибутку щорічно у розмірі 2000000 грн. за свою діяльність, та введення жителів громади в оману з приводу проведення тендеру на перевезення з 01.09.2017 учнів ЗОШ № 5. Зазначена вище інформація, яка була поширена відповідачами в статті газети, є недостовірною, оскільки відповідно до витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та свідоцтва платника єдиного податку, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, але такого виду господарської діяльності, як перевезення пасажирів у нього не має, як і не має ліцензії на здійснення перевезень пасажирів. Крім того, відповідно до договорів оренди транспортних засобів(автобусів) орендарем шкільних автобусів було приватне підприємство «Луч»(далі ПП «Луч»), а не [PERSON] А також перевезення учнів ЗОШ № 5 були заплановані, про що свідчить рішення виконавчого комітету від 29.08.2017 та договір підряду від 04.08.2017. Поширення відповідачем такої недостовірної та негативної інформації порушує його особисті немайнові права на повагу до його особистості, а тому просить визнати зміст статті такою, що не відповідає дійсності( є недостовірною) та зобовязати відповідача КП «Редакція газети «Зоря» надрукувати спростування недостовірної інформації, яка була поширена 09.12.2017, а саме статтю під назвою «Лимони» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та [PERSON]?», стягнути з відповідачів судові витрати (а.с. 61-66, том 1). Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. У відповідності до вимог п.4 ч.3 ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу за його відсутності. Представник позивача, діючий на підставі договору про надання правової допомоги № 6/17 від 14.12.2017 (а.с.132, том 1), адвокат [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, обґрунтувавши їх доводами, наведеними у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] підприємства «Редакція газети «Зоря в особі головного редактора [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав, представником до суду поданий відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що якщо позивач вважає, що зміст статті під назвою «Лимони» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та [PERSON]?» був направлений на приниження його честі, гідності та ділової репутації, він мав право скористатися наданим йому ч. 1 ст. 277 ЦК України правом на відповідь у тому ж засобі масової інформації або у відповідній соціальній мережі з метою обґрунтування безпідставності поширених відомостей, надавши їм іншу оцінку. У листі № 31 від 19.12.2017 позивачу було повідомлено, що у разі підтвердження з боку авторів статті недостовірної інформації, редакція розгляне питання щодо спростування. Своїм правом позивач не скористався, вирішивши звернутися безпосередньо до суду. Проте таким правом, а саме ч. 1 ст. 277 ЦК України, скористалися начальник та головний інженер КП "Лиманська служба єдиного замовника" [PERSON] та [PERSON], а також на той час діючий начальник відділу освіти Лиманської міської ради [PERSON], бо саме вони надали статті - відповіді на статтю депутата [PERSON] "Чи є команда Цимідана злочинним угрупуванням?", бо саме про зазначених осіб йде мова у вказаній статті. Крім того, вважає, що дана інформація містить оціночні судження та не може вважатись інформацією, яка порочить честь та гідність, відповідачі виклали власну позицію щодо певних обставин. У зв'язку з наведеним вважає, що позивачем не доведено факт, що поширена відповідачами інформація була цілеспрямованою дією з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію, вона має оціночні судження, а тому спростуванню не підлягає, просив відмовити в задоволенні позовних вимог(а.с.82-89, том 1). Відповідачі, начальник КП «Служба єдиного замовника» [PERSON] та головний інженер [PERSON], в судовому засіданні кожен, позов не визнали, вважали його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, зазначивши, що скориставшись своїм правом, вони, як особи, яких [PERSON] зазначив в своїй статті під назвою: "Чи є команда Цимідана злочинним угрупуванням?", у цьому ж видані газети «Зоря», спростували безпідставно поширені відомості, які зазначені в статті-відповіді, надавши їм іншу оцінку. Просили врахувати, що [PERSON] є публічною особою, а тому межа допустимої критики відносно нього є більш ширшою, аніж до пересічного громадянина. Крім того, пояснили що позивачем не доведено, що уся викладена ними в тексті статті інформація в цілому порушує особисті немайнові права або вона завдала шкоди його особистим немайновим благам, або вказує на недовіру виборців чи змінило в бік погіршення відношення до нього колег по партії чи депутатів міської ради, а також те що оціночні судження, зазначені ними в статті спростуванню не підлягають. Відповідач [PERSON], в спірний період перебуваюча на посаді начальника відділу освіти Лиманської міської ради, позов не визнала, в судовому засіданні пояснила, що зміст статті під назвою «Лимони» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та [PERSON]?» яка викладена в № 94(13007) від 09.12.2017 газети « Зоря» є статтею відповіддю, узагальнює всю інформацію та події, які відбулись під час перебування у договірних відносинах замовника, орендодавця - відділу освіти Лиманської(колишня назва Краснолиманської) міської ради та виконавця, орендаря, колишнього перевізника пасажирів - ПП «Луч», [PERSON], як кінцевого бенефіціарного власника(контролера). В статті, яка є предметом даного позову, автором було висловлено свою думку з критичним та суб'єктивним поглядом на події, що відбулись в певний проміжок часу і є особистими судженням автора та вираженням суб'єктивної його думки. Твердження позивача про те, що у статті містяться завідомо безпідставні обвинувачення у вчиненні певних дій, відповідач вважає, що позивач вводить суд в оману, оскільки прямих звинувачень у вчинені дій позивача, як депутата Лиманської міської ради у тексті статі відсутні. Крім того, відповідач зазначила, що свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до Закону означають право кожного вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації, крім випадків, визначених законом. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, вивчивши письмові докази, зібрані у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Нормами статті 21 Конституції України гарантовано, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права та свободи людини є невідчуджуваними та непорушними. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Нормами частини 4 ст. 32 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Також згідно статті 62 Конституції України, статті 6 Європейської конвенції, кожний обвинувачений у скоєнні злочину вважається невинним до тих пір поки його винність не буде встановлена законним чином. Нормами ч. 1 ст. 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пленум ВСУ №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», розяснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; - поширення інформації, що стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відсутність хоча б однієї з вказаних обставин виключає юридичний склад такого правопорушення. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Ч. 1 ст. 55 Конституції України гарантує громадянам право на судовий захист прав та свобод. Право на захист честі, гідності та ділової репутації передбачено Цивільним кодексом України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних, порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 09.12.2017 газетою «Зоря» на 2 стр. опублікована стаття у розділі « Дві точки зору» під назвою «Лимони» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та [PERSON]?» авторами статті зазначено: [PERSON], начальник КП «Служба єдиного замовника», [PERSON], головний інженер підприємства. Окремо під цією назвою статті викладена окрема колонка з текстом, автором якої зазначено [PERSON], начальника відділу освіти Лиманської міської ради. Поряд з зазначеною статтею розміщена стаття під назвою "Чи є команда Цимідана злочинним угрупуванням?", автор депутат Лиманської міської ради [PERSON], обраний за списком [PERSON] Порошенка «Солідарність». Наприкінці розділу у примітці від редакції надруковано: « P.S. Автори відповідають за точність наведених в їх матеріалах фактів. Думки авторів не обовязково співпадають з точкою зору редакції» (а.с. 68, том 1). Законодавство розмежовує інформацію фактичного характеру, яка має бути доведена й оціночними судженнями, якими, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ст. 30 Закону України «Про інформацію») Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення правди у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. «Українська Прес-Група» проти України» (Заява №72713/01) рішення Європейського Суду з прав людини від 29 березня 2005 року. У своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст. 10 Конвенції (наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, с. 28, § 46). Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя ( зазначене вище рішення De Haes Gijsels v. Belgium, стор. 236, § 47). Як вбачається із змісту статті «Лимони» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та [PERSON]?», є статтею відповіддю, а також із письмового пояснення представника відповідача [PERSON] підприємства «Редакція газети «Зоря в особі головного редактора [PERSON], газетою дослівно відтворено власні судження авторів та оцінка діяльності ПП «Луч» та [PERSON] як його засновника(а.с.148-155, том 1), висловлені ними як представниками організацій, з яким ПП «Луч» перебувало у договірних відносинах з надання послуг з перевезення пасажирів, КП «Служба єдиного замовника», як наступного перевізника, що підтверджується матеріалами справи(а.с. 16-47,том 1). Крім того, авторами в статті використанні мовні засоби, зокрема висловлювання: «написаних «шедеврах», «убиті автобуси», «як він і казав таксистам Лимандонії», «обурення» [PERSON] за недоотримані «лимони», « залишити в дурнях всю громаду та її мешканців», а також сама назва статті свідчить про використання мовного засобу-сатири. Більше того, позивачем у відповідності до п. п. а, б п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 N 1 не доведено усього юридичного складу правопорушення; оспорювані висловлювання хоч і стосуються позивача, але в контексті висловлювань авторів по відношенню до позивача не порушують його особисті немайнові права як громадянина та не завдають шкоди відповідним особистим його немайновим благам, чи перешкоджають повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а відтак спростуванню в розумінні вимог ст.ст. 277,278 ЦК України. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ч.ч. 1,5 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Обсяг спростування не може більше ніж удвічі перевищувати обсяг спростовуваного фрагменту опублікованого повідомлення або матеріалу. Забороняється вимагати, щоб спростування було меншим, ніж половина стандартної сторінки машинописного тексту. Спростування може бути підготовленим у формі відповіді, обсяг якої не перевищує спростовуваного матеріалу. Скорочення чи інші зміни в тексті спростування заявника без його згоди не допускаються. Редакція відмовляє в публікації спростування, якщо спростування: 1) порушує положення статті 3 цього Закону; 2) суперечить рішенню або вироку суду, які набрали чинності; 3) є анонімним. Редакція може відмовити в публікації спростування, якщо спростування: 1) стосується відомостей, які нею вже спростовано; 2) надійшло з вимогою заявника опублікувати його пізніше, ніж через рік з дня публікації відомостей, що спростовуються. Редакція зобов'язана в строк, що не перевищує одного місяця з дня надходження вимоги, опублікувати спростування, і письмово повідомити заявника про строк і час публікації спростування у разі затримки або про відмову в його публікації, зазначивши підстави відмови. Листом головного редактора КП «Редакція газети «Зоря» [PERSON] № 33 від 27.12.2017, на виконання адвокатського запиту № 7 від 19.12.2017 адвоката [PERSON], начальника транспортного підрозділу КП «СЕЗ» [PERSON], головного інженера транспортного підрозділу КП «СЕЗ» [PERSON], керівника відділу освіти [PERSON] було повідомлено про надання документації, яка підтверджує достовірність інформації, яка викладена у статті: «Лимони» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та [PERSON]?»(а.с.122, том 1). Листом № 843 від 28.12.2017 директор КП «Лиманська СЄЗ» [PERSON], повідомив головного редактора КП «Редакція газети «Зоря» [PERSON], що ні в листі, ні в адвокатському запиті не вказано на яку саме інформацію або на які саме факти, які було поширено у статті, потрібні докази(а.с.125, том 1). В свою чергу головним редактором КП «Редакція газети «Зоря» [PERSON] надана відповідь №1 від 02.01.2018 з пропозицією звернення до авторів статті щодо надання доказів, які підтверджують достовірність інформації зазначеної статті, а також надання обґрунтованого спростування даної статті(а.с.126-127, том 1). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, якою передбачено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданими учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Беручи до уваги позовні вимоги представника позивача [PERSON], зазначені ним у позовній заяві, та те, що позивач [PERSON] в заяві від 15.12.2017 № 17/58 до головного редактора про спростування інформації, не зазначив яку конкретно інформацію просить спростувати, заява не є конкретизована, має загальний характер, а тому, підстави застосування вимог ст. 277 ЦК України та ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» відсутні. Окрім цього судом встановлено, що позивач, обіймає посаду громадського діяча - депутата Лиманської міської ради (а.с.237, тмо 1), внаслідок чого являється публічною особою. Суд бере до уваги розяснення, наведені у п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого у розгляді справ щодо публічних осіб слід керуватися положеннями Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків, і повинні це усвідомлювати. В даному випадку в діях відповідачів має місце реалізація свого конституційного права на вираження своїх поглядів, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивача, містять в собі критику та власну оцінку фактів, які мали місце, і категоричність цих висловлювань зумовлена обставинами, а тому в діях відповідачів не вбачається порушень немайнових благ позивача. Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. В судовому засіданні представником позивача не доведено, що уся поширена відповідачами інформація у викладеному ними тексті статті в цілому порушує особисті немайнові права позивача, що завдала шкоди його особистим немайновим благам як публічної особи, та оскільки наведені у вищеозначеній статті висловлювання є оціночними судженнями відповідачів, критичною оцінкою певних фактів і недоліків, які на їх думку були в діяльності ПП «Луч» та [PERSON] як його засновника, тому відповідно до ст. 277 ЦК України вони не підлягають спростуванню. Відмовляючи в позові, суд також ураховує, що відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша ст.34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судові витрати також не підлягають стягненню.

Outcome: dismissed