Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування Новомосковської міської ради, в якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 68 809,62 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 50,00 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNN0GK00000111 від 23.11.2007 року), виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані в даній квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що 23.11.2007 року між ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк зобов'язався надати грошові кошти у розмірі 36 520,00 доларів США, а відповідач зобов'язався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у встановлений термін. Договір було укладено строком до 23.11.2027 року, за користування кредитом була встановлена процентна ставка у розмірі 11,04 %. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань по договору, сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 50,00 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належить відповідачу на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу. Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, а відповідач, в порушення умов договору, не сплачує кошти за кредитом та відсотки, які він повинен сплачувати щомісяця, в результаті чого станом на 13.06.2012 року виникла заборгованість у розмірі 68 809,62 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 30 359,57 доларів США, заборгованості по процентами за користування кредитом у розмірі 15 290,88 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 2 640,00 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 17 212,73 доларів США., суми фіксованої частини штрафу у розмірі 31,28 доларів США, та суми процентної складової штрафу у розмірі 3 2758,16 доларів США. Посилаючись на Закон України «Про іпотеку», позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 68 809,62 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 50,00 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належить відповідачу на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу, з правом надання банку від імені відповідача укладати договори купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» повноважень, необхідних для здійснення продажу. Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить виселити відповідача та інших осіб з квартири, зобов'язавши Новомосковський РВ ДМС України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстраційного обліку в квартирі. В свою чергу [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просить визнати договір іпотеки квартири № DNNGK00000111 від 23.11.2007 року недійсним. Позов обґрунтований тим, що 23.11.2007 року з метою забезпечення кредитного договору, укладеного 23.11.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], було укладено договір іпотеки вищевказаної квартири. Згідно договору іпотеки предмет іпотеки стане власністю іпотекодавця після укладання цього договору та згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] Даний договір купівлі-продажу нерухомого майна є вчиненим з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Однак, враховуючи те, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно договір купівлі-продажу спірної квартири від 23.11.2007 року зареєстровано лише 08.01.2008 року, то на момент укладення договору іпотеки (23.11.2007 року), вона не мала достатньої цивільної дієздатності на його вчинення, так як не набула в належній формі право власності на нього. За таких обставин, посилаючись на вимоги ст.ст.203, 215, 640, 657 ЦК України, просить визнати договір іпотеки недійсним. Представник позивача Шкваря К.М. в судовому засіданні первісний позов підтримала, просила його задовольнити, мотивувавши обставинами, викладеними в позовній заяви. Проти зустрічного позову заперечувала, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, а тому просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Зустрічний позов просив задовольнити, пояснивши, що на момент укладання договору іпотеки [PERSON] не мала повної цивільної дієздатності, адже не набула права власності на нього, оскільки договір купівлі-продажу, на підставі якого вона отримала у власність спірну квартиру, на момент укладання договору іпотеки, не був зареєстрований в органах реєстраційної служби. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду надано копію кредитного договору № DNNGK00000111 від 23.11.2007 року, згідно якого ЗАТ «ПриватБанк» зобов'язався надати [PERSON] грошові кошти у розмірі 36 520,00 доларів США, а [PERSON] зобов'язалась використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у встановлений термін. Договір було укладено строком до 23.11.2027 року, за користування кредитом була встановлена процента ставка у розмірі 11,04 % (а.с.7-9). В забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань по договору, сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 50,00 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.11.2007 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] (а.с.10-12). У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Судом встановлено, що ЗАТ КБ «ПриватБанк» зі своєї сторони виконало умови взятого на себе зобов'язання і надало [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі. У відповідності до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, що також передбачено умовами підписаного іпотечного договору від 23.11.2007 року. У відповідності до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до нової редакції статуту Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань Закритого акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк». Разом з тим, в порушення умов договору, [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконала, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за нею станом на 13.06.2012 року виникла заборгованість у розмірі 68 809,62 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 30 359,57 доларів США, заборгованості по процентами за користування кредитом у розмірі 15 290,88 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 2 640,00 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 17 212,73 доларів США., суми фіксованої частини штрафу у розмірі 31,28 доларів США, та суми процентної складової штрафу у розмірі 3 2758,16 доларів США, що стверджується розрахунком заборгованості (а.с.5). У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Про наявність заборгованості по кредитному договору відповідач повідомлялася за допомогою Повідомлення за від 20.06.2012 року (а.с.13-14). Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.1 ст.33, ст.39 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмету іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до приписів ст.35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Так, відповідачу банком направлялось повідомлення про невиконання ним умов договору кредиту, необхідності усунення таких порушень, намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки у разі не усунення порушень, та пропонування добровільно виселитись з житлового приміщення, що є предметом іпотеки. Обставина щодо отримання відповідачем такого повідомлення сторонами не спростовувалась. Разом з цим, відповідач на пред'явлені вимоги, ані після отримання повідомлення, а ні після відкриття провадження по даній цивільній справі, не відреагував, порушення договору не усунув. На підставі викладеного, а також враховуючи розмір заборгованості, обставину, що борг відповідача за основним зобов'язанням є значним, наявна стабільна тенденція до збільшення суми заборгованості, яка не погашена тривалий час, а також невиконання відповідачем своїх зобов'язань по погашенню кредиту, суд доходить висновку, що позивач обґрунтовано порушив питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотеко держателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, то дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотеко держателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, що передбачає право іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки. З укладеного між банком та позичальником (відповідачем по справі) договору іпотеки вбачається, що умовами договору іпотеки передбачено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу банком предмету іпотеки (п. 27 договору). Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, у зв'язку з чим в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором слід звернути стягнення на вказану квартиру. Щодо виселення, то відповідно до ч.3 ст. 109 ЖК України, яка підлягала застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової згоди іпотеко держателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Тобто, банком не надано доказів того, що мешканці, зареєстровані в спірній квартирі, будуть перешкоджати процесу реалізації предмета іпотеки або відмовились на обґрунтовану та законну вимогу іпотекодержателя звільнити спірне житлове приміщення, тому підстави для виселення та зняття їх з реєстрації відсутні. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є зареєстрованим у спірному будинку (а.с.21). Доказів відмови від добровільного виселення суду не надано. Тому суд вважає, що позов в частині виселення відповідачів та будь-яких інших осіб із спірного будинку задоволенню не підлягає, зокрема через неконкретизованість позовних вимог та недоведеності предмету спору, що не позбавляє права позивача звернутись до суду окремо з такою вимогою к конкретним особам при наявності спірних правовідносин між ними. Щодо зустрічного позову, то він також не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на час укладення оспорюваного договору) предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки від 23.11.2007 року відсутні, оскільки зазначений договір відповідає вимогам ст. 5, 18 Закону України "Про іпотеку". Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує, що позивачем при зверненні до суду сплачено судові витрати, його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому із відповідача на користь позивача підлягають до стягнення документально підтверджені сплачені судові витрати в сумі судового збору в розмірі 3 219,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial