Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

В позовній заяві, що надійшла до Михайлівського районного суду від [PERSON] вказано, що протоколом № 2 від 28 лютого1984 року загальних зборів колгоспу «Червоний партизан» Михайлівського району, Запорізької області його прийнято з 17.10.1983 року в члени колгоспу. В 1994 році колгосп «Червоний партизан» був реорганізований в КСП «Червоний партизан». 14 листопада 1994 року КСП «Червоний партизан», членом якого він на той час був, отримано Державний акт на право колективної власності на землю серії ЗП № 00124. Відповідно до Списку громадян - членів КСП, що є додатком до державного акту ЗП № 00124, він включений до цього списку під № 173, як особа, яка має право на отримання сертифікату на частку (пай) в цьому КСП. Але, при складані вищевказаного списику була допущена помилка в написанні його даних, а саме його по батькові. Так, в списку під № 173 вказано «Старченко Віталій Віталійович», а повинно бути вказано «Старченко Віталій Вікторович». Вказана помилка допущена співробітниками відділу кадрів КСП «Червоний партизан», які при оформленні трудової книжки, на титульному листі неправильно записали його по батькові, що в подальшому потягло за собою написання неправильно його по батькові в списку, осіб, які мають право на земельну частку (пай) в КСП «Червоний партизан». Встановлення факту того, що виконаний запис за №173 відносно [PERSON], в списку громадян - членів бувшого КСП «Червоний партизан», що додається до державного акту на право колективної власності на землю ЗП № 00124 від 14.11.1994 року вчинено відносно нього, він породжує його право на земельну частку (пай) в КСП «Червоний партизан», тому у нього виникла необхідність встановити цей факт в судовому порядку. Внаслідок зазначеного просить суд встановити юридичний факт того, що виконаний запис за № 173 відносно [PERSON], в списку №1 громадян - членів бувшого КСП «Червоний партизан», що додається до державного акту на право колективної власності на землю ЗП №00124 від 14.11.1994 року вчинено відносно нього, визнати за ним право на земельну частку (пай) в бувшому КСП «Червоний партизан», Михайлівського району, Запорізької області в розмірі - 7, 26 умовних кадастрових гектарів та зобовязати [PERSON] районну державну адміністрацію Запорізької області прийняти рішення по виготовленню та видачі йому сертифікату на право на земельну частку (пай). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] наполягали на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в позовній заяві. В судове засідання представник відповідача [PERSON] не зявилася, але надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи без її участі, просить відмовити в задоволенні позову через пропуск позивачем строку позовної давності. Представник третьої особи - [PERSON] селищної ради Михайлівського району, Запорізької області в судове засідання не зявився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи при його відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи - відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Запорізької області в судове засідання не зявився, але надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи при його відсутності, справу просить вирішити на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно трудової книжки від 09 березня 1984 року [PERSON] 17.10.1983 року був прийнятий в члени колгоспу «Червоний партизан»в якості електрика (а.с. 6). Відповідно до заяви [PERSON] від 17 січня 2018 року, він звернувся до [PERSON] районної державної адміністрації Запорізької області з прохання видати йому сертифікат на право на земельну частку (пай) в бувшому КСП «Червоний партизан» Михайлівського району Запорізької області( а.с. 7). Згідно державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП00124 від 14 листопада 1994 року, державний акт видано колективному сільськогосподарському підприємству «Червоний партизан» [PERSON] районною радою народних депутатів Михайлівського району Запорізької області у тому, що вказаному власнику землі передається у колективну власність 3491, 7 гектарів. Землю передано у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення [PERSON] районної ради народних депутатів від 26 жовтня 1994 року за № 15.( а.с. 10). Відповідно до списку громадян - членів КСП, що є додатком до державного акту ЗП № 00124, під № 173 як особу, яка має право на отримання сертифікату на частку (пай) в цьому КСП, зазначено [PERSON] ( а.с. 11) Згідно до довідки виданої 06 квітня 2010 року відділом Держкомзему у [PERSON] районі Запорізької області вартість земельної частки (паю) по бувшому КСП «Червоний партизан» в розмірі 7,26 умовних кадастрових гектар станом на 06 квітня 2010 року становить 88729 грн. 60 коп. з врахуванням коефіцієнту індексації 3.2 (а.с. 12). Згідно заяви [PERSON] від 24 січня 2018 року, він звернувся до начальника відділу Держземкомзему у [PERSON] районі з прохання надати йому інформацію чи був він в списках на роздержавлення земель КСП «Червоний партизан» Михайлівського району Запорізької області, чи видавався сертифікат або державний акт на земельну ділянку на імя [PERSON], чи видавався сертифікат або державний акт на земельну ділянку на імя [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до повідомлення відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Запорізької області від 29.01.2018 року згідно проекту «Разгосударвствления и приватизации земель колхоза «Червоний партизан» архівний номер 1994 МФ133 ПМИ000002 та додатку №1 до державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП 00124 зареєстрованого під № 4 від 14 листопада 1994 року [PERSON] в списках відсутній. Сертифікат та Державний акт на землю на гр. [PERSON] не реєструвалися. В додатку №1 до державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП 00124 зареєстрованого під номером; від 14 листопада 1994 року за порядковим № 173 внесено запис на гр. [PERSON]. Сертифікат та Державний акт на землю на гр.. [PERSON] не реєструвалися. Інша інформація відсутня. (а.с. 9) Згідно ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті. Згідно з розясненнями, які містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Аналізуючи заяву та її підстави, матеріали справи, суд вважає встановленим факт належності запису № 173 в списку № 1 громадян членів КСП «Червоний партизан», що є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП №00124 від 14 листопада 1994 року саме [PERSON], оскільки на дату видачі вказаного державного акту [PERSON] дійсно був працівником КСП «Червоний партизан», тобто, мав право бути включеним у вказаний список, відповідно до довідки Держгеокадастру у [PERSON] районі Запорізької області сертифікат на ім.я [PERSON] не реєструвалися. Встановлення даного факту належності правовстановлюючого документу має для [PERSON] юридичне значення, так як від цього залежить виникнення у нього права на земельну частку (пай). Таким чином, заявлені [PERSON] вимоги про встановлення факту підлягають задоволенню. Стосовно іншої частини позовних вимог, суд відмічає таке: Згідно з ч. 2 та 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до Указів Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи в сфері сільськогосподарського виробництва» (№ 666/94 від 10.11.1994 року) та «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» (№ 720/95 від 08.08.1995 року), - право на земельну частку (паю) мають особи, які включені до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, тощо), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі. В абзаці 3 п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 р. № 7 зазначено, що вимоги щодо земельних часток (паїв) можуть задовольнятись за рахунок земель резервного фонду на підставі положень п. 7 Указу Президента України від 08.08.1995 р. № 720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям". Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до пункту "б" частини 3 ст. 116 Земельного Кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. Частиною 11 ст. 118 Земельного Кодексу України передбачено, що у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Пунктом 147 рішення Європейського суду з прав людини "Броньовський проти Польщі" від 22 квітня 2004 року визначено, що згідно з принципом законності, чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Згідно з пункту 184 вказаного Рішення принцип верховенства права, на якому будується Конвенція, та принцип законності, про який ідеться в статті 1 Першого протоколу, вимагає від держав не лише поважати і застосовувати, у передбачуваний і узгоджуваний спосіб, запроваджені ними закони, а ще й - що безпосередньо випливає з цього обов'язку - забезпечувати правові та практичні умови для втілення їх в життя. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом, - законодавством про працю України. Згідно ч. 1 ст. 1 та ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним об'єднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу зі складу його членів. Відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну часту (пай) у встановленому законодавством порядку В пункті 3 Указу Президента України від 03.12.1999 року № 1529 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» також зазначається про те, що сертифікат на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною у ньому часткою. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві й була його членом. Таким чином, членство у колективному сільськогосподарському підприємстві не виникає автоматично, а може виникнути лише у разі волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу. В судовому засіданні, наданими доказами, позивачем підтверджено членство в колгоспі «Червоний партизан» з 17.10.1983 року. Так, 14 листопада 1994 року КСП «Червоний партизан», членом якого був [PERSON] отримано Державний акт на право колективної власності на землю серії ЗП № 00124. Відповідно до Списку громадян - членів КСП, що є додатком до державного акту ЗП № 00124, [PERSON] включений до цього списку під № 173, як особа, яка має право на отримання сертифікату на частку (пай) в цьому КСП. Через не отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім'я позивача [PERSON], його вимоги про визнання за ним такого права на земельну частку (пай) і виготовлення відповідного сертифікату є обгрунтованими, оскільки, порушене право власності підлягає захисту і відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, а також уразі втрати документу, який засвідчує його право власності. Проте представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач [PERSON] в позові зазначив, що він дізнався про порушення його права на земельну частку (пай) з письмової відповіді Відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі від 29.01.2018 року, яка була надана на його заяву від 24 січня 2018 року. Проте вказані твердження [PERSON] були спростовані в ході судового розгляду. Так, з доказів, наданих представником відповідача, судом встановлено, що [PERSON] 24 січня 2011 року звернувся до суду із заявою про встановлення факту, в якій просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що запис № 173 в списку № 1 громадян членів КСП «Червоний партизан», що є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП №00124 від 14 листопада 1994 року вчинено відносно [PERSON]. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] надав суду довідку відділу Держкомзему у [PERSON] районі Запорізької області №579 від 6 квітня 2010 року про те, що у списку громадян членів бувшого КСП «Червоний фронт» за № 173 значиться [PERSON]. 14 лютого 2011 року представником заінтересованої особи було подано заяву про залишення заяви [PERSON] без розгляду, оскільки вбачається спір про право, щодо отримання [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай). Ухвалою суду від 1 березня 2011 року заяву [PERSON] про встановлення факту було залишено без розгляду, оскільки існує спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження. Вказаною ухвалою [PERSON] судом було розясненого його про подати позов на загальних підставах. Судове засідання 1 березня 2011 року відбулося за участі [PERSON], про що вказано в тексті вказаною ухвали. Отже, судом достовірно встановлено, що [PERSON] було достовірно відомо про порушення його прав стосовно отримання сертифікату на про на земельну частку (пай) у березня 2011 року. Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Стаття 256 ЦК визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст.267 ЦК). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше, про що зазначено у правовій позиції ВСУ у справі за N 6-2469цс16 від 16.11.2016 року. Як вже зазначалося вище, [PERSON] дізнався про порушення своїх прав у березні 2011 року, більше того ухвалою суду від 1 березня 2011 року йому було розяснено право на звернення до суду в порядку позовного провадження. В свою чергу, з даним позовом [PERSON] звернувся до суду лише 21 лютого 2018 року, через сім років, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності від часу, коли позивач мав можливість довідатись про порушення права. Обставин, які б свідчили на користь переривання строку позовної давності, при розгляду даного спору судом не встановлено. При розгляді справи представником відповідача [PERSON] РДА, надано суду відзив, який містять клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки суду не надано документів на підтвердження поважності його пропуску. Відповідно до абз. 10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності», у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином за наслідками розгляду даної справи суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення даного позову в частині визнання права на земельну частку (пай) і видачі сертифікату, в силу пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду.

Outcome: partial