Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

Позивач звернулася з позовом про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі на посаді вчителя російської мови та зарубіжної літератури Калинівської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів - філії комунального закладу «Первозванівське навчально-виховне об`єднання "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад" Первозванівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначила, що більше тридцяти років працювала на посадах вчителя української мови та літератури, російської мови та зарубіжної літератури, заступника директора з навчально-виховної роботи. Вчитель вищої категорії. В подальшому, у зв`язку з реорганізацією була переведена на посаду вчителя російської мови та зарубіжної літератури Калинівської ЗШ І-ІІІ ступенів - філії КЗ «Первозванівське НОВ», де і пропрацювала до 27 січня 2020 року до незаконного звільнення. Однак наказом директора директора КЗ "Первозванівске НВО" від 27.01.2020 року № 13-к «Про звільнення [PERSON] » була звільнена з посади на підставі ч.4 ст.40 КЗпПУ. На адвокатський запит 14.02.2020 року, було встановлено, що [PERSON] звільнено за прогул без поважної причини в період з 23 по 25 жовтня 2019 року. Однак дане твердження не відповідає дійсності так як [PERSON] з 23 по 25 жовтня 2019 року була на робочому місці та проводила уроки відповідно до розкладу занять. Просила скасувати наказ про її звільнення, поновити на посаді вчителя російської мови та зарубіжної літератури Калинівської загальноосвітньої школи, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та витрати на правову допомогу. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити та надав пояснення по обставинах справи. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає, що звільнення позивача за ч.4 ст. 40 КЗпПУ відбулося згідно вимог трудового законодавства. Крім того, 20.05.2020 року до суду було подано відзив, в якому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що 10.12.2019 року від батьків здобувачів освіти надійшла заява щодо неналежного виконання вчителями сво\\ обов`язків, наказом начальника відділу освіти молоді та спорту, культури та туризму виконавчого комітету Первозванівської сільської ради від 10 грудня 2019 року було створено комісію з розгляду колективного звернення батьків. Під час проведення розслідування було встановлено, порушення правил внутрішнього шкільного розпорядку з баку завідувача філії [PERSON] , а саме відсутність вчителя [PERSON] на робочому місці 23-25 жовтня 2019 року. [PERSON] приховала відсутність [PERSON] на робочому місці, провела заміну уроків без підтверджуючих документів, дозволила записати вчителю [PERSON] не вичитані уроки в класний журнал, надала невірний табель на заробітну плату. 27.01.2020 року було складено Акт про дисциплінарне порушення [PERSON] у зв`язку з вищевикладеними обставинами. Отже матеріали службового розслідування містять належні та допустимі докази відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин, що є підставою для звільнення. Свідок [PERSON] повідомила суду, що зустрічалась з [PERSON] з приводу скарги батьків на її відносини з дітьми за 2-3 місяця до її звільнення. Щодо письмових перевірок по відношенню [PERSON] їй не відомо. Свідок [PERSON] , яка працює директором КЗ «Первозванівське НВО», пояснила в чому полягає одноразове грубе порушення трудових обов`язків [PERSON] та вважає, що звільнення [PERSON] відбулося згідно вимог трудового законодавства. Свідок [PERSON] , повідомила в судовому засіданні, що з 23 по 25 жовтня 2019 року [PERSON] була на роботі, так як особисто її бачила та спілкувалась з нею. Судом встановлено, що наказом директора КЗ «Первозванівське НВО» від 27 січня 2020 року № 13-к «Про звільнення [PERSON] », позивача звільнено з посади вчителя російської мови та зарубіжної літератури Калинівської ЗОШ за прогул без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України) (а.с.15). Згідно Подання директора КЗ «Первозванівське НВО» [PERSON] . [PERSON] звільнено за прогул без поважної причини на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ. (а.с. 16); Згідно Акту № 01-39/05 складеного директором КЗ «Первозванівське НВО» [PERSON] від 13.01.2020 року, про записи в класному журналі 5-6 класів встановлено, що [PERSON] вчинила записи на сторінках журналу у ті дні, коли була відсутня на робочому місці (а.с.25); Згідно Акту № 01-39/06 складеного директором КЗ «Первозванівське НВО» [PERSON] від 13.01.2020 року, [PERSON] була відсутня на робочому місці з 23 по 25 жовтня 2019 року (а.с.26); Відповідно до Акту від 27.01.2020 року № 01-39/10 комісія у складі директора КЗ «Первозванівське НОВ» [PERSON] , заступника директора з навчально-виховної роботи [PERSON] , заступника директора з навчально-виховної роботи [PERSON] , у зв`язку з причетністю до події, працівникі надавали нечіткі та різні пояснення, комісія пришла до висновку про звільнення [PERSON] з посади вчителя російської мови та зарубіжної літератури за прогули (п.4 ст. 40 КЗпПУ) (а.с. 27); Відповідно до пояснювальної записки [PERSON] від 28.12.2019 року, вона була відсутня на робочому місці 21.10.2019 року та 23-25.10.2019 року у зв`язку з сімейними обставинами (а.с.29); Відповідно до пояснювальної записки [PERSON] від 10.01.2020 року, вона помилково зазначила дати 23-25 жовтня 2019 року так як в ці дні була на роботі, що може підтвердити, насправді відсутня на робочому місці була 28-30 жовтня 2020 року, про що повідомила завідувача філії [PERSON] за домовленістю відпрацювати ці дні в період літньої планової відпустки (а.с.30); Згідно Табелю обліку робочого часу за жовтень 2019 року, [PERSON] з 23 по 25 жовтня 2019 року була присутня на роботі (а.с.33); Відповідно до копій журналів обліку навчальних досягнень учнів, [PERSON] 23,24 та 25 жовтня 2020 року була присутня на роботі та проводила навчальні години (а.с.57-75); Відповідно до копій робочих зошитів учнів учнів 6 класу Калинівської ЗШ І-ІІІ ступенів, [PERSON] проводила класні уроки 23-25 жовтня 2020 року (а.с.76-83); Відповідно до Трудової книжки [PERSON] , 28.01.2020 року вона була звільнена зіз займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.41 КЗпПУ (а.с.89-100); Згідно Листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 05.02.2021 року № 390/281/20/1395/21, [PERSON] 22.10.2019 року о 07:24 год. перетинала державний кордон України, напрям - в`їзд; Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України. Так, пунктом 4 ст. 40 КУпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Важливим елементом застосування пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості. Так, і рішення компетентного органу власника підприємства, і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі 461/4863/16-ц (провадження N 61-20758 св 18). Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про судову практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Грубість порушення трудових обов`язків характеризуються характером дій чи бездіяльності працівника, істотністю наслідків порушення та формою вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, який розглядає конкретний трудовий спір. Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України.. Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Також встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Положення статті 149 КЗпП України зобов`язують до прийняття рішення про звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов`язків витребувати у нього письмові пояснення. Не можна звільнити за порушення, яке вже потягнуло застосовування інших видів дисциплінарних стягнень. Оскаржуваний наказ від 27 січня 2020 року № 13-к «Про звільнення [PERSON] » не відповідає правовим позиціям Верховного Суду, висловленим у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 607/25677/18 та від 29 січня 2020 року у справі № 759/1122/19, згідно з якими важливим елементом застосування пункту 4 статті 40 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Рішення компетентного органу, власника підприємства і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення конкретних трудових обов`язків, яке стало підставою звільнення працівника. На підтвердження своїх доводів позивачем надано копію подання Кіровоградської обласної організації профспілки працівників освіти і науки від 05 лютого 2020 року № 05/30 в якому вказано про допущені КЗ «Первозванівське НВО» порушення вимог КЗпП України при звільненні [PERSON] (а.с.17-20). Виходячи з вищевикладеного, посилання відповідача КЗ «Первозванівське НВО» на нібито неналежне виконання [PERSON] своїх посадових обов`язків вчителя Калинівської ЗОШ є безпідставним. Натомість, відповідач не надав належних та достатніх доказів, які б спростовували обставини, викладені [PERSON] щодо незаконності оскаржуваного наказу від 27 січня 2020 року № 13-к «Про звільнення [PERSON] », не зазначення в ньому порушених [PERSON] трудових обов`язків, чіткого та конкретного одноразового грубого порушення, яке стало підставою для її звільнення, відомостей, на підставі яких було видано оскаржуваний наказ про звільнення та зафіксовано таке порушення. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Таким чином, позивач була звільнена з посади 28 січня 2020 року, і тому саме з цієї дати до дня прийняття рішення суду про поновлення її на роботі, тобто до 18.05.2021 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивачем наданий розрахунок заборгованості по заробітній платі виходячи із двомісячного заробітку, який передував звільненню в сумі 223394 (двісті двадцять три тисячі триста дев`яносто чотири) гривні 76 коп. Суд погоджується з даним розрахунком. Таким чином суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, що здійснив позивач, суд виходить з вимог ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, згідно яких судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами та покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В якості підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано договір про надання правової допомоги від 30 січня 2021 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , ордер серії КР № 86972, виданий на підставі даного договору б/н від 30.01.2020 року (а.с.109), в якому зазначено зміст правової допомоги та ставки, за якими визначається розмір гонорару адвокату за виконання договору про надання правової допомоги, акти про надання правової допомоги від 30.01.2020 - загальна вартість послуг на загальну суму 8000 (вісім тисяч) гривень. Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі № 755/9215/15-ц, зроблено висновок, згідно якого ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про ?захист? прав ?людини ?і основоположних? свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Заперечень щодо розрахунку витрат на правову допомогу, здійснених позивачем, представником відповідача під час розгляду справи не висловлювалось, клопотань про зменшення розміру таких витрат до завершення розгляду справи до суду не надходило. Таким чином, суд приходить до висновку, що фактичний обсяг правової допомоги, наданої позивачу, та реальність її надання, підтверджені належними доказами, а розмір витрат відповідає критерію необхідності, розумності і відповідає складності справи, зважаючи на ціну позову, враховуючи, що відшкодування витрат позивачу на правовому допомогу заявлено з дотриманням встановленого законом порядку, тому вважає, що вказані витрати підлягають відшкодуванню позивачу в повному обсязі і з відповідача на користь позивача слід стягнути 8000 грн., в якості компенсації витрат на професійну правничу допомогу, сплачену адвокату. Судовий збір по справі, який складається з 840 грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved