Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Департаменту з гуманітарних питань Кам'янської міської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 15 січня 2018 року відповідно до наказу від 9 січня 2018 року №10-к/тр її було звільнено з посади методиста з дошкільного виховання методичного кабінету при департаменті з гуманітарних питань Кам'янської міської ради за прогул без поважних причин 27 та 28 листопада 2017 року відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю. Вважає, звільнення незаконним, оскільки вважає, це наслідком переслідувань позивача за викриття корупційних схем в департаменті з гуманітарних питань Кам'янської міської ради та низькі порушень законодавства з боку директора департаменту, з приводу яких позивач неодноразово зверталася до суду та правоохоронних органів. Вказує, що 24 листопада 2017 року звернулася із заявою про надання їй як пенсіонеру за віком відпустки без збереження заробітної плати з 27 листопада по 01 грудня 2017 року в зв'язку із необхідністю супроводження матері до лікарні. Але незважаючи на вимоги закону останню звільнили за прогул. Позивач також вказує, що раніше жодного разу до дисциплінарної відповідальності не притягалася та відсутність її на роботі є поважною. Позивач просить визнати наказ про її звільнення незаконним та поновити її на посаді зобов'язавши виплатити їй середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву /а.с. 140-148 Т.1/ та заперечення на відповідь на відзив /а.с. 59-62 Т.2/, згідно яких, позов не визнав повністю. В обґрунтування заперечень вказує, що звільнення позивача здійснено відповідно до вимог чинного законодавства. Дійсно позивач звернулася до відповідача 24 листопада 2017 року із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати в зв'язку із супроводженням матері позивача для проходження курсу лікування. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» позивачу було відмовлено в наданні відпустки в зв'язку з виробничою неможливістю її надання та відповідно до ст. 25 Закону України «Про відпустки» позивачу не було надано відпустку як пенсіонеру за віком оскільки позивач не зазначила свого статусу пенсіонера за віком у заяві та не надала підтверджуючих її статус документів. Але позивач знаючи про те, що в наданні їй відпустки відмовлено, не вийшла на роботу 27 та 28 листопада 2017 року, про, що було складено відповідні акти. На дзвінки відповідача не відповідала, на надіслані на електронну пошту позивача листи з метою з'ясування причин відсутності на роботі позивач також не відповідала, про, що складені службові записки відповідальними працівниками відповідача. 01.12.2017 року від позивача надійшла електронною поштою заява, згідно якої вона висловила здивування, в зв'язку з чим від неї вимагають пояснень, оскільки вона надала заяву про надання їй відпустки як пенсіонеру за віком 24 листопада 2017 року. Та повідомила що перебуває на лікарняному з 29 листопада 2017 року. Після виходу позивача 11.12.2017 року з лікарняного на роботу, позивач відмовилася надати пояснення пославшись на ті що були надіслані електронною поштою 01.12.2017 року. Відповідачем була створена комісія яка дослідивши всі документи прийшла до висновку про здійснення позивачем прогулу. Після чого 26 грудня 2017 року було отримано згоду профспілки на звільнення позивача з роботи за прогул. 15 січня 2017 року після виходу позивача з чергової відпустки наданій їй як пенсіонеру, її було звільнено з посади. Вважає вимоги позивача необґрунтованим, оскільки, звільнення відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки позивач самовільно використала відпустку та таким чином здійснила прогул, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 3 березня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 22 березня 2018 року. Ухвалами суду від 30 березня 3018 року судом витребувано докази по справі, закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд на 13 квітня 2018 року. У судовому засіданні встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] є пенсіонером за віком з 15 квітня 2016 року, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України /а.с. 42 Т.1/ та копією трудової книжки /а.с. 50 Т.1/. Позивач працювала на посаді методиста з дошкільного виховання методичного кабінету при департаменті з гуманітарних питань Кам'янської міської ради, що підтверджується копією трудової книжки /а.с. 50 Т.1/. Під час роботи позивача в останньої склалися напружені стосунки з керівництвом в зв'язку із постійними зверненнями позивача зі скаргами в правоохоронні органи з приводу порушення директором департаменту та першого заступника міського голови чинного законодавства, в зв'язку зі зверненнями позивача останніх неодноразово притягували до адміністративної відповідальності за рішеннями суду, що підтверджується постановами суду /а.с. 48-49, 52-53, 75, 76 Т.1/ та відносно останніх за її зверненнями були розпочаті кримінальні провадження, що підтверджується витягами з ЄРДР /а.с. 54, 55 Т.1/. 24 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати в зв'язку із супроводженням матері позивача для проходження курсу лікування, оскільки мати позивача є особою похилого віку, та якій 83 роки, та яка перебувала на лікуванні у стаціонарі з 20 листопада 2017 року по 1 грудня 2017 року, що підтверджується випискою з медичної карти хворої [PERSON] /а.с. 45-47 Т.1/. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» позивачу було відмовлено в наданні відпустки в зв'язку з виробничою неможливістю її надання та відповідно до ст. 25 Закону України «Про відпустки» позивачу не було надано відпустку як пенсіонеру за віком оскільки позивач не надала підтверджуючих її статус документів, що підтверджується копією заяви та резолюцією роботодавця на самій заяві /а.с. 149 Т.1/. Позивач [PERSON] не вийшла на роботу 27 та 28 листопада 2017 року, про, що було складено відповідні акти /а.с. 154, 157 Т.1/ та складені службові записки відповідальними працівниками відповідача /а.с.156, 159 Т.1/. На електронну адресу позивача було надіслано листів 27 листопада 2018 року /а.с. 155 Т.1/ та 28 листопада 2017 року /а.с. 158 Т.1/ з вимогою надання пояснень причини відсутності останньої на робочому місці протягом робочого дня. Також позивач була відсутня на робочому місці 29.11.2017 року, 30.11.2017 року, 01.12.2017 року /а.с. 160, 162, 164 Т.1/ про, що також було складено відповідні акти /а.с. 160, 162, 164 Т.1/ та службові записки. На електронну адресу позивача було надіслано листів 29 листопада 2018 року /а.с. 161 Т.1/ та 30 листопада 2017 року /а.с. 163 Т.1/, 01.12.2017 року /а.с. 165 Т.1/ з вимогою надання пояснень причини відсутності останньої на робочому місці протягом робочого дня. 01.12.2017 року від позивача надійшла електронною поштою заява, згідно якої вона висловила здивування, в зв'язку з чим від неї вимагають пояснень, оскільки вона надала заяву про надання їй відпустки як пенсіонеру за віком 24 листопада 2017 року. Та повідомила що перебуває на лікарняному з 29 листопада 2017 року, що підтверджується листом /а.с. 167 Т.1/. Після виходу позивача 11.12.2017 року з лікарняного на роботу, позивач відмовилася надати пояснення пославшись на ті що були надіслані електронною поштою 01.12.2017 року /а.с. 170 Т.1/. 11 грудня 2017 року відповідачем була створена комісія з питань з'ясування фактів відсутності на роботі позивача 27 та 28 листопада 2017 року /а.с. 27 Т.1/. Протоколом засідання комісії №1 від 14.12.2017 року встановлено, що [PERSON] самовільно використала відпустку, а тому дні 27 та 28 листопада 2017 року є прогулами та внесла пропозицію про звільнення позивача за прогул /а.с. 24-25 Т.1/. 15 грудня 2017 року директором департаменту надіслано подання до профспілки для отримання згоди на звільнення позивача за прогул /а.с. 172 Т.1/. 26 грудня 2017 року первинна профспілка надала згоду на звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин /а.с. 29-30 Т.1/. Відповідачем була створена комісія яка дослідивши всі документи прийшла до висновку про здійснення позивачем прогулу. Після чого 26 грудня 2017 року було отримано згоду профспілки на звільнення позивача з роботи за прогул. 15 січня 2017 року після виходу позивача з чергової відпустки наданій їй як пенсіонеру, її було звільнено з посади на підставі наказу від 09.01.2018 року за прогул без поважних причин допущений 27 та 28 листопада 2017 року наказом відповідача /а.с. 31 Т.1/. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Статтею 25 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року із змінами та доповненнями передбачено підстави надання працівникові відпустки без збереження заробітної плати в обов'язковому порядку. Зокрема, відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку: матері або батьку, який виховує дітей без матері (в тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), що має двох і більше дітей віком до 15 років або дитину-інваліда, - тривалістю до 14 календарних днів щорічно; чоловікові, дружина якого перебуває у післяпологовій відпустці, - тривалістю до 14 календарних днів; матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку; матері або іншій особі, зазначеній у частині третій статті 18 цього Закону, для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території; ветеранам війни, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», - тривалістю до 14 календарних днів щорічно; особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, - тривалістю до 21 календарного дня щорічно; пенсіонерам за віком та інвалідам III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно; інвалідам I та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно; особам, які одружуються, - тривалістю до 10 календарних днів; працівникам у разі смерті рідних по крові або по шлюбу: чоловіка (дружини), батьків (вітчима, мачухи), дитини (пасинка, падчірки), братів, сестер - тривалістю до 7 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад; інших рідних - тривалістю до 3 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад; працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів; працівникам для завершення санаторно-курортного лікування - тривалістю, визначеною у медичному висновку; працівникам, допущеним до вступних іспитів у вищі навчальні заклади, - тривалістю 15 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та назад; працівникам, допущеним до складання вступних іспитів в аспірантуру з відривом або без відриву від виробництва, а також працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний план підготовки, - тривалістю, необхідною для проїзду до місцезнаходження вищого навчального закладу або закладу науки і назад; сумісникам - на термін до закінчення відпустки за основним місцем роботи; ветеранам праці - тривалістю до 14 календарних днів щорічно; працівникам, які не використали за попереднім місцем роботи щорічну основну та додаткові відпустки повністю або частково і одержали за них грошову компенсацію, - тривалістю до 24 календарних днів у перший рік роботи на даному підприємстві до настання шестимісячного терміну безперервної роботи; працівникам, діти яких у віці до 18 років вступають до навчальних закладів, розташованих в іншій місцевості, - тривалістю 12 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та у зворотному напрямі. За наявності двох або більше дітей зазначеного віку така відпустка надається окремо для супроводження кожної дитини. Працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі, протягом четвертого року навчання надається за їх бажанням один вільний від роботи день на тиждень без збереження заробітної плати. Відповідно до ст. 26 цього Закону за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Згідно ст. 84 КЗпП у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Таким чином законом передбачено два види відпусток без збереження заробітної плати. Один вид надається за погодженням між працівником та роботодавцем /ст. 26 Закону України "Про відпустки"/, інший вид надається в обов'язковому порядку без погодження з роботодавцем /ст. 25 Закону України "Про відпустки"/. Час відпустки без збереження заробітної плати передбачений ст. 25 Закону України "Про відпустки" визначається самим працівником в межах дії обставин для яких йому потрібна ця відпустка. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами позивач є пенсіонером за віком з 15 квітня 2016 року. Таким чином остання має право на отримання відпустки без збереження заробітної плати яка повинна надаватися в обов'язковому порядку згідно ст. 25 Закону України "Про відпустки". Суд не приймає заперечень відповідача в тій частині, що позивач не зазначала в заяві про надання відпустки свого статусу як пенсіонера та не просила саме цього виду відпустки, оскільки це спростовується доказами наданими учасниками, зокрема на заяві про надання відпустки позивача /а.с. 149 Т.1/ міститься резолюція відповідача, згідно якої позивачу відмовлено у наданні відпустки як пенсіонеру, оскільки не надано документів якими посвідчується статус особи пенсіонера. Таким чином, це підтверджує, що хоча в заяві про надання відпустки позивачем не зазначено, що вона просить надати їй відпустку саме як пенсіонеру, це питання обговорювалося сторонами та обмірковувалося відповідачем, про, що і свідчить дана резолюція на заяві, також про це зазначалося і представником відповідача під час судового розгляду. Суд також не приймає заперечень відповідача в тій частині, що позивач не надала документів підтверджуючих її статус пенсіонера і у відповідача такі документи були відсутні, оскільки згідно копії трудової книжки яка перебувала у відповідача під час роботи позивача, зазначено, що останній призначена пенсія, і вона таким чином є пенсіонером. Відповідач не міг не знати з якого часу дана відмітка з'явилася в трудовій книжці, а саме з квітня 2016 року. Питання щодо підтвердження позивачем виду пенсії як зазначає відповідач, виникло лише в листопаді 2017 року. Суд вважає, ці доводи надуманими оскільки враховуючи дату народження позивача яка відома відповідачу та її вік, на час призначення пенсії останній виповнилося 60 років /що підтверджується копією паспорту позивача /а.с. 21 Т.1/, тому позивач є пенсіонером за віком. Крім того, позивач під час з'ясування причин її відсутності на роботі надала відповідну довідку Пенсійного фонду України /а.с. 42 Т.1/, згідно якої підтверджено її статус. Отримання цієї довідки навіть після надання заяви про відпустку повинно було зняти питання про її право на отримання даної відпустки, та не могло зволікати її звільнення за прогул, оскільки позивач лише використала своє право на відпустку передбачене законодавством. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач маючи право на отримання обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати як пенсіонер за віком дану відпустку не отримала, чим було порушено її права передбачені трудовим законодавством, та остання була безпідставно звільнена за прогул. Пунктом 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. У разі вчинення працівником прогулу без поважних причин роботодавцю надано право застосовувати у відношенні винних осіб дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Не можна вважати прогулом без поважних причин самовільний вихід у відпустку, коли працівник має суб'єктивне право на її отримання, якщо працівник надав відповідну заяву про надання відпустки. Крім того позивач дійсно була відсутня на роботі з поважних причин, оскільки повинна була супроводжувати свою мати до денного стаціонару на якому остання знаходилася на лікуванні, що підтверджено відповідними доказами наданими позивачем. Суд не приймає в цій частині аргументи представника відповідача, що мати позивача не потребувала в той час постійного стороннього догляду, оскільки як встановлено судом, мати позивача дійсно похилого віку, [INFO], тобто останній повних 83 роки, має низьку хронічних захворювань, в тому числі атеросклеротичне ураження артерій нижніх кінцівок, що підтверджується виписками з медичної картки матері позивача /а.с. 45-46 Т.1/, згідно яких остання протягом останніх років скаржиться на більв ногах та їх заніміння, та останній важко пересуватись самостійно на далекі відстані. Таким чином позивач мала необхідність супроводження матері до лікарні для здійснення лікарських процедур, а саме встановлення крапельниць та здійснення внутрівенних ін'єкцій, під час лікування матері на денному стаціонарі в період з 20 листопада 2017 року по 1 грудня 2017 року, що охоплює дні в які позивачу зараховано як прогул. Суд враховуючи вищенаведені доводи, вважає, цю причину відсутності на роботі позивача поважною. Крім того позивач, як встановлено судом, була викликана судом 27 листопада 2017 року на 10.30 годин на засідання Апеляційного суду Дніпропетровської області як учасник розгляду, що підтверджується судовою повісткою /а.с. 77 Т.1/, в якому згідно постанови суду остання приймала участь /а.с. 76 Т.12/, що також судом враховується як поважність причин відсутності на роботі в цей день, оскільки враховуючи відстань до м. Дніпро від м. Камянське, та враховуючи завантаженість апеляційного суду Дніпропетровської області на даний час, що є загальновідомим фактом, позивач витратила значний час для явки до суду перебування в ньому та повернення до м. Камянське. Також, враховуючи вік позивача, її трудовий стаж, відсутність дисциплінарних стягнень до цього, суд вважає, даний вид дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення занадто суворим. Суд не приймає аргументи представника відповідача, що позивач раніше нехтувала законними вимогами та розпорядженнями адміністрації та порушувала трудову дисципліну, оскільки дані доводи жодним чином відповідачем не доведені, допустимі та належні докази цього суду не надані. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; враховуючи доводи позивача, та відповідача та як вбачається з матеріалів справи, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось незаконно, в порушення вимог трудового законодавства, а тому [PERSON] підлягає поновленню на посаді методиста з дошкільного виховання методичного кабінету при департаменті з гуманітарних питань Камянської міської ради. Тому вимоги позивача про визнання наказу про її звільнення незаконним та поновлення її на посаді підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розмір відшкодування за час затримки, здійснюється судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, від 08.12.1995 року, затвердженого Кабінетом Міністрів України та виходячи з даних довідки про доходи позивача наданої відповідачем /а.с. 52 Т.2/. Підставою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства. Окрім того, передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) під час обчислення середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Згідно довідки заробітна плата за листопад 2017 року становить 5229,87 гривень, за грудень 2017 року становить 2425,71 гривень. Згідно табелю робочого часу за листопад 2017 року /а.с. 115 Т.2/, позивач фактично відпрацювала 12 днів. Згідно табелю робочого часу за грудень 2017 року /а.с. 178 Т.1/ позивач фактично відпрацювала 1 день. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить (5229,87+2425,71)/(12+1)=588,89 гривень. Позивач була звільнена 15 січня 2018 року. Кількість кількість робочих днів вимушеного прогулу з 15.01.2018 р. по 04.05.2018 р. становить: січень 2018 року - 12 днів, лютий 2018 року - 20 днів, березень 2018 року -21 день; квітень 2018 року - 20 днів, травень 2018 року - 3 дні та складає 76 днів. За таких обставин сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 76 днів х 588,89 грн. = 44755 /сорок чотири сімсот п'ятдесят п'ять/ гривень 64 /шістдесят чотири/ копійки. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved