Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» (надалі також Товариство, відповідач) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та, уточнивши позовні вимоги, просить суд визнати незаконним рішення Позачергових Загальних зборів Учасників ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» (Протокол № 9 від 13.09.2013р.) в частині доручення Генеральному директору Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА» [PERSON] за результатами проведеної перевірки прийняти рішення про відновлення його на посаді операційного директора або звільнення з займаної посади; визнати незаконним та скасувати Наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА» № 123-к від 07.10.2013р. про його звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, п.1 ст. 41 КЗпП України; поновити його на посаді операційного директора - члена дирекції Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА»; стягнути з Товариства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.10.2013р. по 10.07.2014 р., а саме - 400 188 грн. 93 коп.; ненараховану та невиплачену йому заробітну плату в розмірі 82 209 грн. 11 коп., з яких: 40 000 грн. - сума ненарахованого та невиплаченого посадового окладу за період роботи з 16.01.2012р. по 31.12.2012р.; 36 736, 82 грн. - сума ненарахованого та невиплаченого посадового окладу за період роботи з 01.01.2013р. по 08.10.2013р.; 405, 63 грн. - сума ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за період щорічної відпустки в червні 2013 року; 5 066, 66 грн. - сума ненарахованої та невиплаченої компенсації за 38 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи на підприємстві. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працював в Товаристві на посаді Операційного директора з 16 січня 2012 року на підставі трудового договору від 16.01.2012р., однак, у штатному розписі відповідача на 2012 рік назва його посади була зазначена як «Виконавчий директор». Згідно з пунктом 5.1 трудового договору та штатним розписом відповідача розмір його посадового окладу становив 44 000 грн. на місяць. Відповідно до Протоколу Загальних зборів учасників Товариства № 4 від 16.02.2012р. його було обрано до складу виконавчого органу відповідача - Дирекції. В липні 2013 року, Генеральним директором відповідача, паном [PERSON], йому було запропоновано підписати Додаток до трудового договору, яким передбачалося суттєве зменшення розміру його заробітної плати, а саме - з 01.08.2013р. його посадовий оклад повинен був становити 6 110 грн. Вважаючи, що запропоноване зменшення розміру заробітної плати є безпідставним та незаконним, він відмовився підписати зазначений Додаток до трудового договору. Зазначає, що після цього, 09 вересня 2013 року його було ознайомлено із Наказом № 106- К від 04 вересня 2013 року за підписом Генерального директора Товариства, відповідно до якого відповідачем було прийнято рішення, зокрема, про ліквідацію посади операційного директора - члена Дирекції Товариства від 04.09.2013р. на підставі п. 6.2.13 Статуту Товариства та розірвання з ним трудового договору відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Також зазначає, що оскільки з Наказом № 106-К від 04.09.2013р. його було ознайомлено 09.09.2013р., то відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України, протягом наступних двох місяців він повинен був виконувати свої трудові обов'язки до моменту звільнення (тобто до 09.11.2013р.), проте, того ж дня, 09.09.2013р., на вимогу відповідача ним було передано роботодавцю всю поточну документацію, ділові контакти, інформацію про стан справ, клієнтів, завдання, надано необхідні пояснення, а також повернуто підзвітне майно -автомобіль Toyota Avensis, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Наступного дня, 10 вересня 2013, він з'явився на роботу, але його не було допущено в офіс відповідача у зв'язку з розпорядженням Генерального директора, пана [PERSON], про що йому було повідомлено директором з продажу, паном [PERSON] Крім того, на підставі заяви «операційного директора», пана [PERSON], від 09.09.2013р. до начальника охорони офісного центру «ІЛТА», в якому знаходиться офіс відповідача, також була заблокована його електронна перепустка у зв'язку зі звільненням; 10.09.2013р. електронна перепустка була здана ним охороні офісного центру «IJITA», а ключі від кабінету - [PERSON]; про факт недопуску 10.09.2013р. до офісу відповідача ним було складено Заяву-Акт за підписом охоронника офісного центру «Ілта». Наголошує, що, починаючи з 10 вересня 2013 року, внаслідок наданих відповідачем розпоряджень, він фактично був позбавлений відповідачем можливості перебувати на робочому місці та виконувати свої трудові обов'язки, крім того, він також не мав доступу до своїх особистих речей, які так і знаходяться в його кабінеті; намагався потрапити до офісу відповідача та свого робочого місця також в наступні дні, проте охороною офісного центру «ІЛТА» його не було допущено до офісу роботодавця, при цьому, будь-яких наказів/розпоряджень про відсторонення його від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України, роботодавець не видавав. У зв'язку з вищевикладеним, ним, 30 вересня 2013 року на адресу відповідача було направлено заяву про надання доступу до офісного приміщення ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» з метою повернення особистих речей та підписання Акту приймання-передачі на виконання пунктів 11.1 та 11.2 трудового договору від 16.01.2012р., стосовно майна, яке було повернуто роботодавцю ще 09.09.2013р. У відповідь на заяву від 30.09.2013р., відповідачем було направлено йому листа від 04.10.2013р. № 260-10 за підписом директора з продажів, п. [PERSON], та в.о. члена Дирекції, п. [PERSON] з якого випливає, що обмеження його доступу до офісу відповідача було «тимчасовим» та «наразі» будь-які обмеження щодо його доступу до офісного приміщення компанії відсутні: в листі йому було запропоновано з'явитись до офісу компанії для підписання акту-приймання передачі документації та акту-приймання автомобіля і матеріальних цінностей, крім того, з листа відповідача від 04.10.2013р. № 260-10 він вперше дізнався про те, що стосовно його діяльності відповідачем була проведена перевірка, за результатами якої складено відповідний акт; вранці 10.10.2013р. він з'явився до офісу відповідача за адресою: м. Київ, Залізничне шосе, 6, офісний центр «ІЛТА». однак, у зв'язку з розпорядженням Генерального директора відповідача, його знов не було допущено в офіс відповідача. Про факт його недопуску 10.10.2013р. до офісу відповідача ним також було складено Акт та у зв'язку з вищевикладеним, 15.10.2013р. на адресу відповідача ним було направлено заяву, в якій він, зокрема, просив відповідача повідомити його про можливу дату та час відвідування офісу ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» для підписання акту приймання-передачі документації, автомобіля та матеріальних цінностей; того ж дня, 15.10.2013р.ним на пошті було отримано Наказ відповідача № 123-к від 07.10.2013р. про його звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (п.1 ст. 41 КЗпП України) з 08.10.2013р. Вважає, що Наказ відповідача № 123-К від 07 жовтня 2013 року та, відповідно, його звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України є незаконним та необгрунтованим, оскільки працюючи на посаді операційного директора, він не був керівником або заступником керівника відповідача, та, відповідно, не належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України, а тому його звільнення є незаконним; не вчиняв грубого порушення своїх трудових обов'язків, а при прийнятті рішення про його звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України, відповідачем не було враховано, що підготовка, безпосереднє складання тексту довіреностей, а також контроль за відповідністю нормам чинного законодавства України довіреностей, що видаються відповідачем, не входить до його трудових обов'язків, а є прямим обов'язком юрисконсульта ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА»; під час вчинення правочинів, в т.ч. довіреностей від імені юридичних осіб, нотаріус зобов'язаний перевірити цивільну правоздатність та дієздатність юридичних осіб, а також перевірити повноваження представника юридичної особи; також вважає, що в будь-якому разі, допущення технічних помилок в реквізитах довірених юридичних осіб не може розглядатись як грубе порушення його трудових обов'язків та/або законодавства та що при винесенні Наказу № 123-к від 07.10.2013р. відповідачем також не було враховано те, що протягом всього періоду роботи у відповідача будь-які дисциплінарні стягнення до нього не застосувались. Також посилається на те, що відповідач не ознайомив його з актом перевірки його діяльності від 18.09.2013р., який зазначено серед підстав видання Наказу № 123-к від 07.10.2013р., а також не зажадав від нього письмових пояснень, як це передбачено статтею 149 КЗпП України. Також зазначає, що оскільки питання про відкликання (звільнення) членів Дирекції відповідача відповідно до Статуту Товариства та чинного законодавства належить до виключної компетенції загальних зборів учасників, то передача питання про його звільнення на вирішення Генерального директора відповідача є незаконною. Вважає, що Наказ № 123-к від 07.10.2013р. було видано не уповноваженою особою - Генеральним директором та за відсутності відповідного рішення загальних Зборів Учасників Товариства про відкликання (звільнення) його з посади операційного директора - члена Дирекції на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України. Таож відповідач не видав йому трудову книжку та не направив повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, перед проведенням розрахунку не повідомляв його письмово про нараховані суми, належні при звільненні, що є порушенням порядку, встановленого ст.ст. 47,116 КЗпП України та п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників; в порушення вимог КЗпП України в день звільнення відповідач також не провів з ним повного розрахунку. Посилаючись на довідку про доходи № 266-10 від 17.10.2013р., яку він отримав від відповідача вже після звільнення, за період січень-жовтень 2013 року відповідач нараховував йому посадовий оклад в розмірі 40 000 грн., проте, відповідно до пункту 5.1 трудового договору та штатного розпису відповідача, розмір його посадового окладу становив 44 000 грн. на місяць. Оскільки будь-яких додаткових угод до трудового договору щодо зменшення розміру його посадового окладу він не підписував, про видання роботодавцем будь-яких наказів (розпоряджень) з цього питання йому не відомо, то вважає, що відповідач незаконно виплачував йому заробітну плату в меншому розмірі, ніж це передбачено трудовим договором. Також зазначає, що в жовтні 2013 року звернувся до відповідача з проханням здійснити перерахунок виплаченої йому заробітної плати, виходячи з розміру заробітної плати, передбаченої п 5.1 трудового договору, проте його прохання не було задоволено відповідачем. Крім того, оскільки відповідач нараховував йому заробітну плату в меншому розмірі, ніж передбачено трудовим договором, то, відповідно, компенсація за невикористану відпустку при звільненні була йому виплачена також в меншому розмірі: вважає, що відповідач повинен сплатити належну йому заробітну плату, виходячи з суми недоплати до його посадового окладу, передбаченого трудовим договором, загальна сума якої за період січень-жовтень 2013 року становить 39 502, 26 грн. Також вважає, що на підставі ст. 235 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню його середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з 09 жовтня 2013 року до дати винесення рішення суду: середня заробітна плата за період вимушеного прогулу повинна бути обчислена із суми належної йому заробітної плати, на отримання якої він має право згідно з умовами трудового договору, незалежно від того, чи була вона нарахована роботодавцем. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що оскільки на підставі Наказу № 123-к від 07.10.2013р. його було незаконно звільнено за п.1 ст. 41 КЗпП України, то відповідачем було порушено його трудові права, що призвело до моральних та психологічних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя; звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України зіпсувало його ділову репутацію серед колег по роботі, підлеглого персоналу та ділових партнерів. Крім того, маючи великий досвід роботи у сфері фінансових послуг та страхування він позбавлений можливості працевлаштуватися на інше місце роботи на аналогічну посаду із відповідним рівнем оплати праці, оскільки його звільнили "за одноразове грубе порушення трудових обов'язків". Зазначає, що він є єдиним годувальником в родині, на його утриманні знаходяться дружина та двоє неповнолітніх дітей. Прийнявши незаконне рішення про його звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України, відповідач тим самим позбавив його заробітку і, відповідно, можливості утримувати свою сім'ю: все це завдає йому значних душевних страждань та хвилювань за майбутнє його родини. У зв'язку з незаконним звільненням він повинен був звертатись до відповідача із відповідними заявами, для захисту своїх трудових прав був вимушений звернутися за правовою допомогою, а також до суду, що також викликало в нього негативні переживання. Наведені вище обставини порушили звичний спосіб його життя та потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому моральну шкоду оцінив у 50 000,00 грн. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та просила суд позов задовольнити повністю. Представники відповідача Малахова І.Д.та Яковенко М.В. в судовому засіданні заперечували проти вимог позивача, посилаючись на його необгрунтованість та просили суд відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що при розірванні трудового договору з позивачем на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України відповідачем було додержано всіх основоположних принципів та гарантій трудових прав працівника, встановлених законодавством про працю, а саме звільнення було здійснено у повній відповідності та послідовності, визначеній КЗпП України. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Постановою № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (надалі - Постанова № 9) Пленум Верховного Суду України в ч.1 «звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці». В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 16 січня 2012 року працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ГРАС САВУА УКРАЇНА» на посаді Операційного директора на підставі трудового договору від 16.01.2012р.(а.с.17-28), у штатному розписі відповідача на 2012 рік назва посади позивача була зазначена як «Виконавчий директор» (а.с.35). Згідно з пунктом 5.1 трудового договору та штатним розписом відповідача розмір посадового окладу позивача становив 44 000 грн. на місяць (а.с.22,35). Відповідно до Протоколу Загальних зборів учасників Товариства № 4 від 16.02.2012р. позивача було обрано до складу виконавчого органу відповідача - Дирекції (а.с.32). В липні 2013 року, Генеральним директором відповідача [PERSON], позивачу було запропоновано підписати Додаток до трудового договору, яким передбачалося суттєве зменшення розміру його заробітної плати, а саме - з 01.08.2013р. посадовий оклад [PERSON] повинен був становити 6 110 грн. (а.с.37). Вважаючи, що запропоноване зменшення розміру заробітної плати є безпідставним та незаконним, позивач відмовився підписати зазначений Додаток до трудового договору. 09 вересня 2013 року позивача було ознайомлено із Наказом № 106- К від 04 вересня 2013 року за підписом Генерального директора Товариства, відповідно до якого відповідачем було прийнято рішення, зокрема, про ліквідацію посади операційного директора - члена Дирекції Товариства від 04.09.2013р. на підставі п. 6.2.13 Статуту Товариства та розірвання з ним трудового договору відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.38). Оскільки з Наказом № 106-К від 04.09.2013р. позивача було ознайомлено 09.09.2013р., то відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України, протягом наступних двох місяців він повинен був виконувати свої трудові обов'язки до моменту звільнення (тобто до 09.11.2013р.), проте, того ж дня, 09.09.2013р., на вимогу відповідача позивачем було передано роботодавцю всю поточну документацію, ділові контакти, інформацію про стан справ, клієнтів, завдання, надано необхідні пояснення, а також повернуто підзвітне майно -автомобіль Toyota Avensis, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Наступного дня, 10 вересня 2013 позивач з'явився на роботу, але його не було допущено в офіс відповідача у зв'язку з розпорядженням Генерального директора [PERSON], про що йому було повідомлено директором з продажу [PERSON] Крім того, на підставі заяви «операційного директора» [PERSON], від 09.09.2013р. до начальника охорони офісного центру «ІЛТА», в якому знаходиться офіс відповідача, також була заблокована електронна перепустка позивача у зв'язку з його звільненням (а.с.39); 10.09.2013р. електронна перепустка була здана позивачем охороні офісного центру «IJITA», а ключі від кабінету - [PERSON] Про факт недопуску 10.09.2013р. до офісу відповідача позивачем було складено Заяву-Акт за підписом охоронника офісного центру «Ілта» (а.с.39). Починаючи з 10 вересня 2013 року, внаслідок наданих відповідачем розпоряджень, позивач фактично був позбавлений відповідачем можливості перебувати на робочому місці та виконувати свої трудові обов'язки; позивач намагався потрапити до офісу відповідача та свого робочого місця також в наступні дні, проте охороною офісного центру «ІЛТА» його не було допущено до офісу роботодавця, при цьому, будь-яких наказів/розпоряджень про відсторонення його від роботи на підставі ст. 46 КЗпП України, роботодавець не видавав (а.с.47-48). У зв'язку з вищевикладеним, позивачем 30 вересня 2013 року на адресу відповідача було направлено заяву про надання доступу до офісного приміщення ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» з метою повернення особистих речей та підписання Акту приймання-передачі на виконання пунктів 11.1 та 11.2 трудового договору від 16.01.2012р., стосовно майна, яке було повернуто роботодавцю ще 09.09.2013р. (а.с.49-50). У відповідь на заяву від 30.09.2013р., відповідачем було направлено позивачу листа від 04.10.2013р. № 260-10 за підписом директора з продажів [PERSON], та в.о. члена Дирекції [PERSON], вбачається, що обмеження доступу позивача до офісу відповідача було «тимчасовим» та будь-які обмеження щодо його доступу до офісного приміщення компанії відсутні: в листі позивачу було запропоновано з'явитись до офісу компанії для підписання акту-приймання передачі документації та акту-приймання автомобіля і матеріальних цінностей, та про те, що стосовно його діяльності відповідачем була проведена перевірка, за результатами якої складено відповідний акт (а.с.51-52). Вранці 10.10.2013р. позивач з'явився до офісу відповідача за адресою: м. Київ, Залізничне шосе, 6, офісний центр «ІЛТА». однак, у зв'язку з розпорядженням Генерального директора відповідача, його знов не було допущено в офіс відповідача. Про факт недопуску 10.10.2013р. до офісу відповідача позивачем також було складено Акт (а.с.53) та у зв'язку з вищевикладеним, 15.10.2013р. на адресу відповідача позивачем було направлено заяву, в якій він, зокрема, просив відповідача повідомити його про можливу дату та час відвідування офісу ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» для підписання акту приймання-передачі документації, автомобіля та матеріальних цінностей. Того ж дня, 15.10.2013р.позивачем на пошті було отримано Наказ відповідача № 123-к від 07.10.2013р. про його звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (п.1 ст. 41 КЗпП України) з 08.10.2013р.(а.с.54) Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування Наказу ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» № 123-к від 07.10.2013р. про звільнення позивача за одноразове грубе порушення трудових обов 'язків та позовної вимоги про поновлення на роботі судом встановлено наступне. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України «Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками». Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками...». В даному випадку звільнення позивача за и. 1 ст. 41 КЗпП України є неправомірним, оскільки підстави застосування зазначеної норми КЗпП України для звільнення позивача відсутні, а саме: позивач не був ані керівником підприємства, ані заступником керівника підприємства; та позивач не вчиняв одноразового грубого порушення трудових обов'язків. Так, в судовому засіданні не встановлено та в матеріалах справи відсутні будь-які документи на підтвердження того, що позивач був заступником керівника підприємства чи виконував обов'язки Генерального директора тимчасово або за сумісництвом. Разом з тим, відповідач вважає, що «[PERSON] займав посаду керівника Товариства на момент здійснення одноразового грубого порушення трудових обов'язків» (том І, а. с. 131). Підставою застосування п.1 ч.І ст. 41 КЗпП України відповідач у запереченнях проти позову зазначив пункт 2.1.1 трудового договору позивача від 16.01.2012р., відповідно до якого «обов'язком позивача, який займав посаду Операційного директора Товариства було здійснення щоденного управління Товариством з метою досягнення найбільшої ефективності та прибутковості» (том І, а. с. 131). Проте, посилання відповідача на пункт 2.1.1 трудового договору є безпідставним, оскільки зі змісту зазначеного пункту трудового договору не випливає, що «[PERSON] займав посаду керівника Товариства». При цьому відповідач не надав жодних доказів того, що позивач був саме керівником ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА», а тому наведене вище твердження відповідача є безпідставним та спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Так, як вбачається з трудового договору позивача (пункт 2.2) на посаді Операційного директора позивач був підзвітним та підконтрольним Генеральному директору (том І, а. с. 21). Згідно з пунктом 1.3 трудового договору «Генеральним директором» в цьому Договорі іменується особа, яка є виконавчим органом або керівником виконавчого органу Товариства. залежно від обставин, згідно установчих документів Товариства, чинних на відповідну дату незалежно від того, яке найменування цієї посади вживається в установчих документах Товариства (тобто «Директор», «Генеральний директор» тощо)» (том І, а. с. 17). Статтею 65 Господарського кодексу України передбачено, що «для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.» Згідно положень ст. 62 Закону України «Про господарські товариства» саме генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства з обмеженою відповідальністю, а інші члени дирекції лише можуть бути наділені таким правом. Відповідно до Статуту відповідача (пункт 6.2.16) (том II, а. с. 38) Дирекцію очолює Генеральний директор, а його повноваження як керівника підприємства визначені безпосередньо в Статуті відповідача. Так, саме до повноважень Генерального директора. належить, зокрема: без довіреності (доручення) представляти Товариство в усіх установах, підприємствах і організаціях, перед іншими фізичними та/або юридичними особами; здійснювати оперативне керівництво поточною діяльністю Товариства (пункти 6.2.18.1, 6.2.18.2) (том II, а. с. 38). Крім того, виходячи з інших повноважень Генерального директора (пункти 6.2.18.3- 6.2.18.10 Статуту) та пункту 6.2.20 Статуту саме Генеральний директор має право самостійно вчиняти будь-які дії від імені Товариства та самостійно приймати будь-які рішення з питань діяльності Товариства (том II, а. с. 38-39). Таким чином, Генеральний директор відповідача, який очолює колегіальний виконавчий орган Товариства, відповідно до його повноважень, передбачених Статутом Відповідача, є керівником підприємства в розумінні ч. 4 ст. 65 ГК України. Наведене також підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: Витягом з СДРПОУ серії АВ № 532549, наданого відповідачем (том І, а.с. 142), а також Витягами з СДРПОУ серії АГ № 211720 та серії АГ № 211723 від 31.10.2013р., наданих позивачем (том І, а. с. а. с. 57-66). Так, відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, починаючи з 16.02.2012р.. в т. ч. станом на 27.06.2013р. та 07.10.2013р. керівником відповідача був Генеральний директор [PERSON]; Штатним розписом відповідача від 01.03.2012р. (том І, а. с. 36), який було підписано [PERSON] саме як керівником підприємства; Відомостями на виплату грошей за січень-березень 2012 року (том II, а. с. а. с. 99-101), де в графі «Керівник» зазначено [PERSON]; Звідними для відрахувань у фонди за березень-липень 2013 року (том II, а. с. а. с. 102- 106), відповідно до яких «Директором», тобто керівником підприємства, є [PERSON]. Також, на думку відповідача, «Позивач був керівником», оскільки це «беззаперечно» підтверджує «факт його призначення до виконавчого органу Товариства - Дирекції» (том І,а. с. 131). Однак, незважаючи на створення колегіального виконавчого органу відповідача, законодавство передбачає виділення однієї особи, яка вважається керівником підприємства відповідно до ст. 65 ГК України та має повноваження самостійно приймати управлінські рішення. Застосування ж норм п.1 ст. 41 КЗпП України до будь-якого працівника, який займає на підприємстві керівну посаду, та/або до члена колегіального виконавчого органу, який такого органу не очолює, є наслідком розширеного тлумачення п.1 ст. 41 КЗпП України, що є недопустимим відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ в Постанові № 9. На відміну від Генерального директора, інші члени Дирекції відповідача - директори, не відповідають критеріям керівника, передбаченим, ч. 4 ст. 65 ГК України. Обрання позивача членом Дирекції жодним чином не вплинуло на обсяг його повноважень як Операційного директора та не призвело до набуття позивачем повноважень керівника підприємства. Після обрання членом колегіального виконавчого органу позивач залишився підзвітним та підконтрольним Генеральному директору відповідача, який відповідно до п. 6.2.16 Статуту Товариства є керівником виконавчого органу. Зважаючи на обсяг повноважень Дирекції як колегіального виконавчого органу, передбачених Статутом Товариства, та позивача як Операційного директора, можна зробити висновок про те, що позивач як член Дирекції не мав повноважень діяти від імені відповідача без довіреності, не мав права діяти одноособово як керівник підприємства та не мав повноважень самостійно приймати управлінські рішення стосовно всієї діяльності підприємства, що також підтвердили представники відповідача в судовому засіданні 29.05.2014р. Отже, позивач як член колегіального виконавчого органу відповідача, Дирекцію не очолював та не мав повноважень керівника підприємства. Відповідно до Витягів з СДРПОУ серії АВ № 532549, серії АГ № 211720 та серії АГ № 211723 від 31.10.2013р. позивач мав повноваження «підпнсаита» від імені ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА», а не керівника (том І, а. с. а. с. 57-66, 142). Посилання представника відповідача Малахової І.Д. на те, що право першого підпису має лише керівник підприємства (том II, а. с. 153) є безпідставним, оскільки відповідно до пункту 18.2 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків, затвердженої постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003, право першого підпису належить не лише керівнику юридичної особи, а й іншим уповноваженим на те особам. Так, відповідно до наданих відповідачем копій карток із зразками підписів і відбитків печатки, підпис позивача було посвідчено нотаріусом як підпис «Довіреної особи» відповідача (том І, а. с. 160-162). Крім того, як вбачається з тексту трьох нотаріальних довіреностей в порядку передоручення від 27.06.2013р. (том І, а. с. а. с. 137 - 139) (надалі разом - «Довіреності»), за підписання яких позивача було звільнено, під час підписання Довіреностей позивач діяв на підставі Довіреності № 22 від 10.01.2013р. (том І, а. с. 135-136) як «довірений представник» відповідача, а не як: керівник підприємства. Враховуючи вищевикладене, позивач, працюючи на посаді операційного директора, не був ані керівником ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА», ані заступником керівника підприємства. Обрання позивача членом Дирекції відповідача не призвело до набуття позивачем повноважень керівника підприємства. На момент підписання Довіреностей від 27.06.2013р. керівником ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» був Генеральний директор - [PERSON], а Відповідачем не надано доказів того, що підписуючи 27.06.2013р. Довіреності позивач діяв як керівник підприємства. Отже, позивач не належав до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України, а тому його звільнення є незаконним. Окрім того, з Наказу № 123-к від 07.10.2013р. не вбачається, що позивач вчинив «одноразове грубе порушення трудових обов'язків», а вчинення такого порушення позивачем не було доведено відповідачем, виходячи з наступного. Стосовно «одноразового грубого порушення трудових обов'язків», за вчинення якого позивача було звільнено відповідно до Наказу № 123-к від 07.10.2013р. (том І, а. с. 54), позивача було звільнено, зокрема, за підписання ним трьох нотаріальних довіреностей в порядку передоручення від 27.06.2013р. від імені ПАТ «АСК «Інго Україна», ПАТ «СК «ПЗУ Україна» та ТДВ «СК «ВіДі-Страхування» «на 60 офіційних дилерів Пежо та Сітроен з перевищенням наданих йому Генеральним директором повноважень», яке, на думку відповідача, полягає в тому, що Довіреності від 27.06.2013р. (том І, а. с. а. с. 137 - 139) були підписані позивачем одноосібно, оскільки відповідно до Довіреності № 22 від 10.01.2013р. (том І, а. с. 135-136) позивач мав право підписувати документи від імені відповідача лише спільно з іншим членом Дирекції - [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 245 ЦК України довіреності, видані в порядку передоручення, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Так, підписані позивачем від імені відповідача Довіреності, були видані в порядку передоручення та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до положень ст. ст. 43, 44 Закону України «Про нотаріат», глав 4 та 5 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012р. № 296/5, під час вчинення правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника (в т. ч. під час посвідчення довіреності, виданої в порядку передоручення від імені юридичної особи), нотаріус зобов'язаний перевірити повноваження представника юридичної особи. Відповідно до ч.3 ст. 209 ЦК України «Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу». Отже, в даному випадку, нотаріус, як уповноважена державою фізична особа із вищою юридичною освітою, виконуючи свої професійні обов'язки з посвідчення Довіреностей, зобов'язаний був перевірити повноваження позивача як представника відповідача на підписання Довіреностей в порядку передоручення та посвідчити відповідні Довіреності, якщо це не суперечить законодавству України; у всіх Довіреностях, підписаних позивачем, нотаріусом зазначено: «особу [PERSON], який підписав довіреність, встановлено, його дієздатність і повноваження перевірено. За таких обставин до функцій позивача не входила перевірка його повноважень, так само як і контроль за відповідністю нормам чинного законодавства України Довіреностей, оформлених та посвідчених приватним нотаріусом. З вищенаведеного випливає, що з боку позивача були відсутні самостійні юридичні дії по відношенню до третіх осіб, адже нотаріальні дії щодо посвідчення Довіреностей, завдяки яким такі Довіреності набули юридичної сили, були вчинені приватним нотаріусом. Слід також зазначити, що згідно з п.5 ч.І ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо «з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень». Враховуючи те, що нотаріус не відмовив позивачу у вчиненні відповідних нотаріальних дій та, більш того, безпосередньо в тексті всіх Довіреностей зазначив про перевірку повноважень позивача, то позивач діяв у законний спосіб. Крім того, відповідно до ч.І ст. 204 ЦК України «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.» Враховуючи те, що підписані позивачем Довіреності відповідачем не оспорювались та в судовому порядку недійсними не визнані, а недійсність правочину, підписаного представником з перевищенням повноважень, законом безпосередньо не встановлена, то такі Довіреності та, відповідно, дії позивача щодо їх підписання, є правомірними. Відповідно до Наказу № 123-К від 07.10.2013р. позивача було також звільнено за підписання «.нотаріальної довіреності в порядку передоручення від 27.06.2013р. від імені ПАТ «АСК «Інго Україна» (том І, а. с. 137) з перевищенням повноважень за довіреністю від ПАТ«АСК «Інго Україна» шляхом передоручення повноважень 10 не уповноваженим страховою компанією юридичним особам». Відповідно до складеного відповідачем Акту перевірки діяльності операційного директора [PERSON] від 18.09.2013р. (том І, а. с. 147-154) (надалі - «Акт перевірки») такими «не уповноваженими юридичними особами» в довіреності від імені ПАТ «АСК «Інго Україна» є (1) ПП «Люкс Авто», (2) ТОВ «Вилтон», (3) ПІІ «АТ Автоінвестстрой- Луганськ», (4) ТОВ «Автомир», (5) ІП «АІС-Полтава», (6) ПП «Компанія «Олімп Авто», (7) ІП «АІС-Крим», (8) ТОВ «Автолідер», (9) ПІІ «АТ Автоінвестстрой-Черкаси», (10) ДПІІ «Автоінвестстрой-Чернівці». Проте, як вже було зазначено вище, при посвідченні 27.06.2013р. довіреності в порядку передоручення від імені ПАТ «АСК «Інго Україна» саме на нотаріуса чинним законодавством покладався обов'язок перевірити повноваження позивача, в т. ч. його право на передоручення, застережене в основній довіреності. Оскільки нотаріус перевірив повноваження позивача, що підтверджується відповідним посвідчувальним написом нотаріуса, та не відмовив позивачу у посвідченні довіреності в порядку передоручення від 27.06.2013р. від імені ПАТ «АСК «Інго Україна», то твердження відповідача про те, що позивач перевищив свої повноваження є безпідставним. Твердження відповідача про «перевищення позивачем повноважень за довіреністю від ПАТ «АСК «Інго Україна» спростовується також тим, що всі 10 юридичних осіб, визначені відповідачем в Акті перевірки як «не уповноважені страховою компанією», наявні в Довіреності від 30.10.2013р. (юридичні особи під № 2, 5, 29, 37, 41, 44, 47, 58, 60 та 61) (том II, а. с. 140 - 143), виданої відповідачем в порядку передоручення від імені ПАТ «АСК «Інго Україна» після скасування аналогічної довіреності від 27.06.2013р. за підписом позивача. Відповідно до Наказу № 123-к від 07.10.2013р. позивача було звільнено ще й за таке «одноразове грубе порушення трудових обов'язків» як «наявність помилок в реквізитах довірених юридичних осіб», наведених у Довіреностях від 27.06.2013р. При цьому відповідачем не було надано будь-яких доказів того, що: наведені в Довіреностях «реквізити довірених юридичних осіб» є помилковими; підготовка, складання переліку юридичних осіб, наведених у Довіреностях, та перевірка їх реквізитів, так само як і безпосередня підготовка текстів Довіреностей у відповідності до вимог чинного законодавства України, входило до трудових обов'язків позивача, передбачених трудовим договором; «наявність помилок в реквізитах довірених юридичних осіб» є порушенням трудових обов'язків позивача та/або законодавства. Відповідно до письмових пояснень позивача (том II, а. с. 88-92) підготовка та складання переліку юридичних осіб - офіційних дилерів Пежо та Сітроен, здійснювалось ТОВ «Пежо Сітроен Україна», адже позивач не володів такою інформацією, а складання та перевірка відповідного переліку не входило до його функцій, передбачених трудовим договором. Перелік офіційних дилерів Пежо та Сітроен (із зазначенням реквізитів відповідних юридичних осіб) . підготовлений ТОВ «Пежо Сітроен Україна», було надано нотаріусу для підготовки тексту Довіреностей. Отже, оскільки складання переліку та/або перевірка реквізитів довірених юридичних осіб, наведених у Довіреностях, не входило до трудових обов'язків позивача, а перелік таких юридичних осіб та текст Довіреностей позивачем безпосередньо не складався, то він не міг та не повинен був перевіряти такі відомості. Відповідно, якщо допустити, що в реквізитах довірених юридичних осіб наявні якісь технічні помилки, то позивач не може нести за це відповідальність. Відповідно до п. 22 Постанови № 9 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, чи мало місце порушення працівником своїх трудових обов'язків, коло цих обов'язків та які саме з них порушено працівником; в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема, зап. 1 ст. 41 КЗпП. Тобто, в даному випадку, суд повинен встановити факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків. Водночас, з тексту Наказу № 123-к від 07.10.2013р. про звільнення позивача за п.1 ст. 41 КЗпП України (том І, а. ст. 54), неможливо встановити, які саме трудові обов'язки Операційного директора, передбачені трудовим договором, були порушені позивачем. Суд не бере до уваги посилання в письмових запереченнях представника відповідача на те, що позивачем при підписанні 27.06.2013р. Довіреностей були порушені трудові обов'язки, передбачені пунктами 2.1.2, 2.1.3 та 2.1.16 трудового договору (том І, а. с. 131), оскільки порушення позивачем зазначених трудових обов'язків спростовується наявними в матеріалах справи доказами та доводами, наведеними у поясненнях позивача щодо заперечень проти позову від 07.03.2014р. (том II, а. с. 3-19) та додатковими поясненнями позивача по справі від 13.06.2014р. Обов'язковою умовою застосування п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є вчинення працівником такого порушення трудових обов'язків, яке має ознаку одноразовості. Водночас, виходячи з тексту Наказу № 123-к від 07.10.2013р., підставою для звільнення позивача згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП став ряд фактів, пов'язаних із підписанням позивачем Довіреностей, які (факти) полягають у наступному: (1) підписання позивачем трьох Довіреностей з перевищенням наданих йому Генеральним директором повноважень: (2) підписання позивачем довіреності в порядку передоручення від імені ПАТ «АСК «Інго Україна» з перевищенням повноважень за довіреністю від ПАТ«АСК «Інго Україна» шляхом передоручення повноважень 10 не уповноваженим страховою компанією юридичним особам; та (3) наявність помилок в реквізитах довірених юридичних осіб, зазначених в Довіреностях. Таким чином, в Наказі № 123-к від 07.10.2013р. наведено перелік певних дій позивача, які не мають ознак «одноразового грубого порушення трудових обов'язків». При цьому Відповідач в Наказі № 123-к від 07.10.2013р. конкретно не визначив, яка саме дія позивача становить «грубе порушення трудових обов'язків». Вищенаведене свідчить про відсутність в Наказі № 123-к від 07.10.2013р. підстави застосування п. 1 ст. 41 КЗпП України, а тому сам Наказ та, відповідно, звільнення позивача, є незаконними. Дія п.1 ч.І ст. 41 КЗпП України розповсюджується виключно на таке порушення трудових обов'язків, яке є грубим. Відповідно до пункту 27 Постанови № 9 «Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.» Отже, виходячи з роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ, однією із ознак грубості порушення трудових обов'язків є істотність наслідків такого порушення. Відповідно до заперечень відповідача проти позову, відповідач вважає, що «одноосібне підписання позивачем» Довіреностей свідчить про перевищення позивачем повноважень, наданих йому Генеральним директором, а тому позивач «вчинив проступок, який за своєю природою є тяжким проступком» (том І, а. с. 132). Водночас, відповідачем не надано доказів того, що дії позивача, перелічені в Наказі № 123-к від 07.10.2013р., в тому числі, одноособове підписання позивачем Довіреностей, призвели до настання негативних юридичних наслідків для відповідача. Як вбачається з матеріалів справи (витяги про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей заяви про припинення дії довіреностей, том І, а .с. а. с. 168-170), підписані позивачем Довіреності відповідачем в судовому порядку не оспорювались та недійсними не визнані, а були лише припинені відповідачем 30.10.2013р.. тобто через 4 місяці після їх підписання позивачем та майже через місяць після звільнення позивача. Більш того, відповідно до пояснень представника відповідача Яковенко М.В., наданих в судовому засіданні 29.05.2014р., підписані позивачем Довіреності фактично використовувались в рамках проекту з ТОВ «Пежо Сітроен Україна» до моменту їх припинення. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України «Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.» Враховуючи те, що замість визнання Довіреностей, підписаних позивачем «з перевищенням повноважень», недійсними з моменту їх вчинення, відповідач вирішив саме скасувати такі Довіреності, то Довіреності були чинними до моменту їх припинення відповідачем та, як підтвердив представник відповідача, фактично використовувались з тією метою, для якої їх було видано, а саме - для реалізації проекту з ТОВ «Пежо Сітроен Україна». Фактично в такий спосіб відповідач відповідно до ч.І ст. 241 ЦК України схвалив дії позивача щодо підписання 27.06.2013р. Довіреностей в порядку передоручення. Фактичне схвалення відповідачем Довіреностей, підписаних позивачем, свідчить як про відсутність факту порушення позивачем своїх трудових обов'язків як такого, так і про неможливість визнання відповідних дій позивача такими, що за своїм характером є грубим порушенням. Водночас, в обґрунтування завдання відповідачу матеріальної шкоди відповідач посилається на те, що у зв'язку з «.протиправними діями позивача», відповідачем були понесені витрати на нотаріальні послуги на нотаріальне засвідчення довіреностей за підписом позивача та засвідчення вірності їх копій в розмірі 16 028 грн.; та витрати в розмірі 5 250 грн. на нотаріальне засвідчення нових довіреностей, виданих відповідачем замість припинених довіреностей. Проте, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів (письмові заперечення відповідача проти позову (том І, а. с. 130), письмові пояснення позивача (том II, а. с. 90) та абз. 6 розділу І Акту перевірки (том І, а. с. 147)), а також пояснень представників сторін, видача довіреностей в порядку передоручення на всіх офіційних дилерів Пежо та Сітроен з метою делегування повноважень на укладення договорів страхування була необхідна для реалізації проекту з ТОВ «Пежо Сітроен Україна», а позивач, підписуючи такі довіреності від імені відповідача в порядку передоручення, діяв відповідно до вказівок Генерального директора та в інтересах відповідача. Факт видачі відповідачем аналогічних нових довіреностей в порядку передоручення (том II, а. с. а. с. 140 - 149), після скасування Довіреностей за підписом позивача, так само свідчить про те, що такі Довіреності так чи інакше були б видані відповідачем, у зв'язку з чим відповідач повинен був нести витрати на відповідні нотаріальні послуги. Отже, витрати відповідача на нотаріальне посвідчення Довіреностей та вірності їх копій були заздалегідь запланованими витратами, пов'язаними із веденням відповідачем господарської діяльності, а не наслідком «протиправних дій» позивача. Щодо витрат відповідача на нотаріальне посвідчення нових довіреностей в порядку передоручення, то слід зазначити, що відповідно до ст. 249 ЦК України скасування довіреності є правом, а не обов'язком юридичної особи, яке може бути реалізоване у будь- який час. Отже, оскільки рішення про скасування Довіреностей, підписаних позивачем, та про наступну видачу нових довіреностей було прийнято відповідачем на власний розсуд, то витрати на відповідні нотаріальні послуги є наслідком власних управлінських рішень відповідача. Жодних доказів того, що витрати на нотаріальні послуги при оформленні Довіреностей за підписом позивача та витрати на нотаріальне посвідчення нових довіреностей були викликані саме «протиправними діями» позивача, відповідачем не надано. Також, з наданих відповідачем документів неможливо встановити. які саме нотаріальні послуги приватного нотаріуса [PERSON] та приватного нотаріуса [PERSON] були оплачені відповідачем, а так само розмір витрат відповідача на нотаріальне посвідчення Довіреностей від 27.06.2013р.. за підписання яких позивача було звільнено відповідно до Наказу № 123-к від 07.10.2013р. (том II, а. с. 129-132), Таким чином, відповідачем, не було доведено факт завдання відповідачу матеріальної шкоди внаслідок підписання позивачем Довіреностей від 27.06.2013р., а також не надано належних доказів щодо розміру витрат, понесених позивачем внаслідок начебто «протиправних дій» позивача. Відповідач також вважає, що «протиправними діями» позивача, відповідачу завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що «фактично внаслідок вчинення дисциплінарного проступку [PERSON] підірвав ділову репутацію» відповідача «перед партнерами, дилерами, колегами, саме з вини позивача відповідача розглядають як некомпетентне, некваліфіковане в своїй галузі підприємство)) (том І, а. с. 132). Однак, відповідачем не було надано жодних доказів того, що внаслідок дій позивача, які стали підставою для його звільнення, до відповідача його діловими партнерами були направлені якісь письмові скарги або претензії. Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що дії позивача призвели до виникнення між відповідачем та його діловими партнерами будь-яких судових спорів та/або до відмови ділових партнерів від подальшої співпраці із відповідачем. Стосовно наданих відповідачем роздруківок електронних повідомлень від ТОВ «Ампір» та ПАТ «СК «УНІКА» (том І, а. с. 166-167) слід зазначити, що: листи, направлені електронною поштою, не мають письмової форми, а тому роздруківки електронних повідомлень самі по собі не є письмовими доказами в розумінні ст. ст. 57. 64 ЦПК України; електронні повідомлення від ТОВ «Ампір» та ПАТ «СК «УНІКА» за своїм змістом є поточним діловим листуванням, які не містять жодних вимог, скарг або претензій до діяльності ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» та/або будь-якої об'єктивно негативної оцінки діяльності відповідача. Так, із тексту зазначених електронних повідомлень не вбачається, що внаслідок дій позивача господарська діяльність відповідача в галузі страхування була об'єктивно визнана «некомпетентною» та/або «некваліфікованою», зокрема, у зв'язку з одноособовим підписанням позивачем Довіреностей. Отже, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що «своїми протиправними діями» позивач завдав відповідачеві моральну шкоду у вигляді «підриву ділової репутації» відповідача. Відповідачем було також порушено порядок звільнення позивача, передбачений законодавством України, виходячи з наступного: Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 145 ЦК України, п. "г" ч. 5 ст. 41, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» та Статуту відповідача (п. п. 6.1.3.4, 6.1.3.27) до виключної компетенції зборів учасників Товариства належить обрання та відкликання виконавчого органу Товариства, в тому числі обрання та відкликання членів Дирекції. При цьому, звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України є дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством. Зокрема, відповідно до статті 147-1 КЗпП України «дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством.» Враховуючи те, що позивача, який працював у відповідача на підставі трудового договору, 16.02.2012р. було обрано членом Дирекції відповідача (відповідно до Протоколу № 4 від 16.02.2012р., том І, а. с. 163-165), то для припинення корпоративних та трудових відносин між відповідачем та позивачем, компетентний орган відповідача - Загальні збори учасників - повинен був прийняти рішення про відкликання позивача зі складу Дирекції та про припинення трудового договору позивача за однією із підстав, передбачених КЗпП України. Проте, на момент винесення Наказу № 123-к від 07.10.2013р. Загальні збори учасників відповідача не приймали рішення ані про відкликання позивача зі складу Дирекції, ані про звільнення позивача з посади Операційного директора на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України. Посилання відповідача на те, що «з 09.09.2013р. позивач вже не був членом Дирекції», с безпідставним, оскільки відповідно до Протоколу № 8 позачергових Загальних Зборів Учасників від 04.09.2013р. (том II, а. с. 59-62) рішення про «відкликання з займаної посади» позивача відповідач прийняв на підставі ч.3 ст. 99 ЦК України та тим самим лише усунув позивача від виконання обов'язків члена Дирекції Товариства. Проте, внаслідок такого рішення відповідача корпоративні відносини між позивачем і відповідачем не припинилися і позивач залишився членом Дирекції Товариства. Про відсутність факту припинення корпоративних відносин між позивачем та відповідачем свідчить також те, що прийнявши 04.09.2013р. рішення про «відкликання із займаної посади» позивача в порядку ч. 3 ст. 99 ЦК України, Загальні Збори Учасників, водночас, не обрали нового члена Дирекції відповідача. Разом з тим, відповідно до наданих ВСУ роз'яснень, повноваження членів виконавчого органу товариства припиняються їх переобранням. З урахуванням вищевикладеного слід зробити висновок про те, що самостійне прийняття Генеральним директором відповідача рішення про звільнення позивача, за відсутності рішення компетентного органу відповідача про відкликання позивача зі складу Дирекції та про звільнення позивача з посади Операційного директора на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, свідчить про те, що звільнення Позивача відбулось з порушенням вимог ст. 145 ЦК України, Закону України «Про господарські товариства», ст. 147і КЗпП України та Статуту відповідача. Також, згідно зі статтею 149 КЗпП України «до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника дисципліни письмові пояснення.». Однак, відповідачем не надано жодних належних доказів того, що відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України відповідач перед застосуванням до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України зажадав від позивача письмових пояснень щодо одноразового грубого порушення трудових обов'язків. Так, відповідачем не надано належних доказів відправки позивачу листа-вимоги № 247-09 від 18.09.2013 року (том І, а. с. 146) «з вимогою надати письмові пояснення» до винесення Наказу № 123-к від 07.10.2013р. Крім того, відповідно до наданих позивачем письмових пояснень та доданих до позовної заяви доказів (заява [PERSON] від 09.09.2013р. до начальника охорони офісного центру «ІЛТА» (том І, а. с. 39), Заява -Акт від 10.09.2013р. (том І, а. с. 40), Акти про не допуск на робоче місце та до офісного центру від 11.09.2013р., 12.09.2013р. та від 10.10.2013р. (том І, а. с. а. с. 47, 48, 53 відповідно), заява Позивача від 30.09.2013р. (том І, а.с.188), лист відповідача від 04.10.2013р. (том І, а. с. 51-52), починаючи з 10 вересня 2013 року відповідачем було вжито відповідних заходів (заборона доступу позивача до офісу відповідача та робочого місця, вилучення електронної перепустки та ключа від кабінету), щоб унеможливити присутність позивача на робочому місці під час проведення перевірки його діяльності та. відповідно, позбавити позивача можливості надати відповідні письмові пояснення в ході такої перевірки або безпосередньо після ознайомлення з Актом перевірки. В ході судового засідання 29.05.2014р. представник відповідача, Яковенко М.В., підтвердив, що 09.09.2013р. позивача було фактично відсторонено від роботи та запроваджено обмеження щодо доступу позивача до офісу роботодавця. При цьому відповідач не повідомляв позивача про запровадження відповідних обмежень, їх тривалість та зняття. Згідно з ч. З ст. 149 КЗпП України «При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.» Відповідно до пункту 27 Постанови № 9 «У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема ... чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника». Однак, при винесенні Наказу № 123-к від 07.10.2013р. про звільнення позивача відповідачем, в порушення ч. З ст. 149 КЗпП України, не були враховані обставини щодо нотаріального посвідчення Довіреностей від 27.06.2013, не було враховано відсутність у позивача дисциплінарних стягнень за весь час роботи у відповідача, в т.ч. відсутність будь-яких претензій з боку керівництва та/або третіх осіб щодо одноосібного підписання позивачем інших документів від імені відповідача, а також відсутність факту завдання позивачем підприємству будь-якої шкоди. Відповідно до ст. 116 КЗпП України «Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.» Однак, в порушення ст. 116 КЗпП України відповідач перед проведенням розрахунку із позивачем не повідомив останнього про нараховані суми, належні позивачу при звільненні. З усього вищевикладеного випливає, що відповідач звільнив позивача за статтею, за якою останній, не будучи керівником підприємства, взагалі не міг бути звільнений, а дії позивача, перелічені в Наказі № 123-к від 07.10.2013р., не містять жодних ознак одноразового грубого порушення позивачем своїх трудових обов'язків, які б давали підстави для його звільнення з роботи за п.1 ст. 41 КЗпП України. Оскільки до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України позивача було притягнуто без належних на те правових підстав та без додержання передбаченого статтями 147-1, 149 КЗпП порядку застосування дисциплінарного стягнення, то Наказ № 123-к від 07.10.2013р. підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на роботі. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним рішення позачергових Загальних Зборів Учасників відповідача, зафіксоване в протоколі № 9 від 13.09.2013р.: Так, однією з документальних підстав видання Наказу № 123-к від 07.10.2013р. є протокол позачергових Загальних Зборів Учасників відповідача № 9 від 13.09.2013р. (том І,а. с. 86-87). Відповідно до протоколу № 9 від 13.09.2013р. позачергові Загальні Збори Учасників Товариства доручили Генеральному директору [PERSON] за результатами проведеної перевірки прийняти рішення про відновлення на посаді операційного директора [PERSON] або звільнення його з займаної посади. Водночас, згідно з п. 3 ч. 4 ст. 145 ЦК України, п. "г" ч. 5 ст. 41, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» та Статуту Відповідача (п. 6.1.3.4, 6.1.3.27) питання щодо обрання та відкликання виконавчого органу товариства, в тому числі обрання та відкликання членів Дирекції, належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю та не може бути передано ними для вирішення виконавчому органу товариства (відповідно до абз.11 ч.4 ст. 145 ЦК України). Отже, оскільки питання про відкликання (звільнення) членів Дирекції відповідача відповідно до Статуту та чинного законодавства належить до виключної компетенції Загальних Зборів Учасників, то рішення Загальних Зборів Учасників відповідача від 13.09.2013р. про передачу питання про звільнення позивача на вирішення Генерального директора відповідача є незаконним. Заперечуючи проти даної позовної вимоги відповідач посилається на те, що: незалежно від Протоколу № 9 від 13.09.2013р., Генеральний директор мав право звільнити позивача відповідно до його повноважень, передбачених Статутом, оскільки станом на 13.09.2013р. та на дату звільнення (08.10.2013р.) позивач вже не був членом Дирекції відповідно до Протоколу № 8 від 04.09.2013р.; зазначена позовна вимога стосується корпоративних відносин. Однак, за наведеними вище твердженнями відповідача погодитись не можна, виходячи з наступного: Як було зазначено вище (пункт 3.1) на підставі Протоколу № 8 від 04.09.2013р. (том ІІ, а. с. 59-62) відповідач лише усунув позивача від виконання обов'язків члена Дирекції Товариства в порядку ч.3 ст. 99 ЦК України, але це не мало наслідком припинення повноважень позивача як члена виконавчого органу. Отже, станом на 13.09.2013р. та на дату звільнення (08.10.2013р.) позивач продовжував бути членом Дирекції Товариства, а прийняти рішення про його відкликання зі складу Дирекції та про звільнення на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України мали право лише Загальні Збори Учасників відповідача. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 28.10.2008р. № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» «При вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Спори, пов'язані з оскарженням членами виконавчих органів товариства, а також членами наглядової ради товариства, які уклали з товариствами трудові договори, рішень відповідних органів товариства про звільнення їх з посади, розглядаються в порядку иивільного судочинства як трудові спори. Судам необхідно звернути увагу на те, що у цьому разі позивач звертається до суду за захистом своїх трудових прав як найманого працівника, а не акціонера (учасника) господарського товариства.» Враховуючи те, що рішення Загальних Зборів Учасників відповідача про передачу на вирішення голови виконавчого органу - Генерального директора питання про звільнення позивача міститься в Протоколі № 9 від 13.09.2014р., який є однією з підстав видання Наказу № 123-К від 07.10.2013р., та безпосередньо стосується трудових прав позивача, то вимога про визнання зазначеного рішення незаконним пов'язана із оскарженням рішення Генерального директора про звільнення позивача та підлягає розгляду в рамках даного трудового спору в порядку цивільного судочинства. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача належної позивачеві заробітної плати: Дана позовна вимога обґрунтовується тим, що в порушення Закону України «Про оплату праці» та вимог ст. 116 КЗпП України відповідач незаконно нараховував та виплачував позивачеві заробітну плату в меншому розмірі, ніж передбачено трудовим договором позивача, чим погіршив умови оплати праці позивача, та не провів з позивачем повного розрахунку після пред'явлення позивачем вимоги про це (заява № 5 від 31.10.2013 - том І, а. с. 88-89). Так, відповідно до пункту 5.1 трудового договору позивача (том І, а. с. 22) та штатного розпису відповідача на 2012 рік (том І, а. с. а. с. 35,36) розмір посадового окладу позивача становив 44 000 грн. на місяць. Проте, протягом березня 2012 року - жовтня 2013 року відповідач нараховував позивачу посадовий оклад в розмірі 40 000 грн.. що підтверджується довідками про доходи № 266-10 від 17.10.2013р. (том І, а. с. 91) та № 350- 11 від 27.11.2013р. (том І, а. с. 174). Нарахування відповідачем заробітної плати в меншому розмірі, ніж передбачено трудовим договором, призвело також до зменшення середньої заробітної плати, нарахованої та виплаченої позивачеві за період щорічної відпустки, а також до зменшення нарахованої та виплаченої при звільненні компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до уточнених позивачем розрахунків, загальний розмір ненарахованої та невиплаченої відповідачем відповідно до умов трудового договору позивачу заробітної плати становить 82 209,11 грн., з яких: 40 000 грн. - сума ненарахованого та невиплаченого [PERSON] посадового окладу за період роботи з 16.01.2012р. по 31.12.2012р.; 36 736, 82 грн. - сума ненарахованого та невиплаченого [PERSON] посадового окладу за період роботи з 01.01.2013р. по 08.10.2013р.; 405, 63 грн. - сума ненарахованої та невиплаченої [PERSON] заробітної плати за період щорічної відпустки в червні 2013 року; 5 066, 66 грн. - сума ненарахованої та невиплаченої [PERSON] компенсації за 38 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи на підприємстві. Заперечення проти позову в цій частині відповідач обґрунтовує тим, що начебто при підписанні трудового договору з позивачем «16.01.2012р. було зроблено технічну помилку в розмірі заробітної плати. 17.01.2012р. була підписана додаткова угода № 1. згідно з якою Працедавець виплачує Працівнику щомісячну заробітну плату у розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень починаючи з 01.03.2012р.» (том І, а. с. 133). Однак, наведене вище твердження відповідача не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, як випливає з наступного: 2.1 Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що розмір посадового окладу позивача було змінено з 44 000 грн. на 40 000 грн. в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 32 та ст. 103 КЗпП України, або за угодою сторін; 2.2 «Додаткова угода № 1 від 17.01.2012р.». на яку посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень, в матеріалах справи відсутня. 2.3 Відповідно до наявного в матеріалах справи штатного розпису ТОВ «ГРАС САВУА УКРАЇНА» на 2012 рік (від 16.01.2012р. - том І, а. с. 35 та від 01.03.2012р. - том І, а. с. 36) розмір посадового окладу позивача, як на момент укладання трудового договору, так і станом на 01.03.2012р. становив 44 000 грн. 2.4 Відповідачем не надано суду будь-яких доказів того, що на момент підписання трудового договору із позивачем штатним розписом відповідача на 2012 рік для посади позивача було встановлено посадовий оклад в розмірі 40 000 грн., а так само не надано доказів внесення до штатного розпису відповідача на 2012 рік змін, пов'язаних із зменшенням розміру посадового окладу позивача до 40 000 грн. В обґрунтування того, що позивач начебто знав про те, що з березня 2012 року йому нараховується заробітна плата в розмірі 40 000 грн. на підставі додаткової угоди № 1 від 17.01.2012р. відповідач посилається на наявність у позивача «права першого підпису на відомостях по заробітній платі, платіжних дорученнях», отримання позивачем «СМС- ЗВІТІВ на мобільний телефон про зарахування грошових коштів на свій картковий рахунок». Також, в порушення ст. 27 ЦПК України, під час розгляду справи по суті відповідачем були надані копії відомостей на виплату грошей за січень-березень 2012 року (том II, а. с. а. с. 99-101) та звідні для відрахувань у фонди за березень-липень 2013 року (том II, а. с. а. с. 102-106). Однак, посилання відповідача на наведені вище обставини є безпідставним, а надані документи не є належними та допустимими доказами обізнаності позивача із зміненим розміром посадового окладу, який йому було встановлено та який щомісяця нараховувався відповідачем, виходячи з наступного: 2.5 так звані «СМС-ЗВІТИ на мобільний телефон» можуть містити інформацію лише про суму виплаченої заробітної плати, зараховану на картковий рахунок працівника, тобто про суму заробітної плати після утримання податків та інших обов'язкових платежів, а не про суму нарахованого посадового окладу: 2.6 у відомостях на виплату грошей за січень-березень 2012 року також міститься інформація лише про суму виплаченої заробітної плати після утримання податків та інших обов'язкових платежів, а не про суму встановленого посадового окладу; 2.7 наявність у позивача права першого підпису платіжних доручень для здійснення операцій за поточним рахунком відповідача в банку не може бути доказом того, що позивачу було відомо про зменшення його окладу, оскільки в платіжних дорученнях про перерахування заробітної плати також зазначається сума заробітної плати, що належить до виплати, а безпосередній розрахунок, нарахування заробітної плати та перевірка здійснених розрахунків не входило до трудових обов'язків позивача; 2.8 з наданих звідних для відрахувань у фонди також не вбачається, що позивачу було встановлено посадовий оклад в розмірі 40 000 грн. Зазначені документи позивачем не складались, а перевірка наведеної в них інформації не входила до трудових обов'язків позивача. Відповідно до ст. 110 КЗпП України «При кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.» Проте, відповідачем не булу надано жодних доказів того, що при кожній виплаті заробітної плати позивачу були повідомлені дані, передбачені ст. 110 КЗпП України. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України «У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.» Отже, захист права позивача на отримання заробітної плати, передбаченої трудовим договором, не обмежується позовною давністю та, відповідно, не залежить від того, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення його прав відповідачем. На підставі ст. 235 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з 09 жовтня 2013 року до дати винесення рішення суду. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - «Порядок»). Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку для оплати вимушеного прогулу «середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.», тобто, за останні 2 місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому, виходячи з Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 "У справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1,12 Закону України "Про оплату праці", середня заробітна плата за період вимушеного прогулу повинна бути обчислена із суми належної мені заробітної плати, на отримання якої я маю право згідно з умовами трудового договору, незалежно від того, чи була вона нарахована роботодавцем. Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 08 жовтня 2013 року, то середня заробітна плата повинна обчислюватися з його посадового окладу (44 000 грн.) за попередні два місяці роботи, а саме за серпень та вересень 2013 року. Розмір середнього заробітку позивача за період вимушеного прогулу з 09.10.2013р. по 10.07.2014 р., становить 400 188 грн. 93 коп.(2095,23 грн. *191 робочий день). З урахуванням пояснень сторін та наявних в матеріалах справи доказів суд вважає, що зазначені вище позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а відповідачем не було доведено наявність підстав для звільнення Позивача за п.1 ст. 41 КЗпП України та відсутність порушення трудових прав позивача. Рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць в сумі 44 000 (сорок чотири тисячі) грн. підлягає негайному виконанню. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.І ст. 237-1 КЗпП України «Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.» Оскільки внаслідок незаконного звільнення були порушені трудові права позивача, то йому було завдано моральної шкоди, адже вже сам факт незаконного звільнення завдав позивачу моральних страждань. Звільнивши Позивача "за одноразове грубе порушення трудових обов'язків" Відповідач тим самим фактично позбавив Позивача можливості працевлаштуватися на інше місце роботи на аналогічну посаду із відповідним рівнем оплати праці. Крім того, як вбачається з наданих позивачем документів (копія свідоцтва про одруження - том І, а. с. 92, копія свідоцтва про народження дитини від 29.11. 2003р. (том І, а. с. 93); копія свідоцтва про народження дитини від 30.06.2011р. (том І, а. с. 94); копія трудової книжки дружини позивача (том І, а. с. 95-97), на момент звільнення позивач був єдиним годувальником в родині та на його утриманні знаходились дружина та двоє неповнолітніх дітей. Оскільки заробітна плата позивача була єдиним джерелом його доходу, то внаслідок незаконного звільнення позивач втратив не тільки засоби до існування, але й можливість утримувати свою сім'ю, що завдає позивачу душевних страждань та хвилювань за майбутнє своєї родини. Захищаючи свої порушені права позивач був вимушений звернутися до суду, що також викликало в нього негативні переживання. Наведені вище обставини свідчать про те, що внаслідок незаконного звільнення позивачу було завдано моральних страждань, він не має можливості вести звичний для нього спосіб життя та змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи вищевикладене, а також

Outcome: partial