Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

16 лютого 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем з 1995 року. Сторони мають двох повнолітніх дітей. Під час проживання однією сім'єю за спільні кошти вони придбали будинок в [ADDRESS]. Будинок оформили на відповідача за договором купівлі-продажу від 16 травня 2000 року. В зазначеному будинку вона проживає з моменту придбання та зареєстрована в ньому. Посилаючись на ці обставини, позивачка з урахуванням уточнених позовних вимог від 29 березня 2016 року (а.с.38-39) просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] з виплатою відповідачу грошової компенсації за 1/2 частину будинку в розмірі 35000 гривень. Під час розгляду справи представник позивачки підтримав позов, просив його задовольнити. Відповідач уточнений позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Пояснив, що з 1995 року він проживав спільно з позивачкою без реєстрації шлюбу. Спірний будинок був придбаний 16 травня 2000 року під час спільного проживання з позивачкою, за кошти, зароблені внаслідок їхньої з позивачкою спільної праці, як сім'ї. Будинок був придбаний у спільну його та позивачки власність, але нотаріально будинок був оформлений на його ім'я. Відповідач не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на весь будинок та стягнення на його користь грошової компенсації за 1/2 частину будинку в розмірі 35000 гривень. Заслухавши представника позивачки та відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд роз'яснив відповідачу наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України. Сторони визнали ту обставину, що проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1995 року. Згідно копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER], виданих Кулевчанською сільською радою Саратського району Одеської області, сторони є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON] , [INFO]. Будинок [ADDRESS] був придбаний [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2000 року року, посвідченого державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2095. На час придбання вартість будинку складала 4461 гривня (а.с.9). Зазначений будинок був зареєстрований за відповідачем, що підтверджено довідкою за № 117 від 29 березня 2016 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 40 ). Згідно витягу про вартість майна від 21 серпня 2015 року ринкова вартість житлового будинку, розташованного в [ADDRESS], складає 73251 гривня (а.с.16). Сторони оцінили вартість будинку у 70 000 гривень. 21 травня 2011 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області (а.с.7). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 7, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Таким чином, до спірних правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, підлягають застосуванню Закон України "Про власність" та норми ЦК УРСР (1963 р.). Частина 1 статті 17 Закону України «Про власність» встановлює, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом частини 2 статті 112 ЦК Української РСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідач визнав ті обставини, що з 1995 року він проживав спільно з позивачкою без реєстрації шлюбу; що спірний будинок є їхньою з позивачкою спільною сумісною власністю, був придбаний під час спільного проживання, за спільні кошти, внаслідок їхньої з позивачкою спільної праці, як сім'ї; що їхні з позивачкою частки в спірному будинку є рівними. Він не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на весь спірний будинок та стягнення з позивачки на його користь грошової компенсації за 1/2 частину будинку в розмірі 35000 гривень, визначеної за домовленістю з позивачкою . Відповідно до вимог частини 1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами у справі не підлягають доказуванню. Верховний Суд України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, зробив правовий висновок, про те, що майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Аналіз зазначених норм закону та обставин справи дають суду підстави до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved