Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом, уточненим у подальшому до [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка дії в інтересах неповнолітнього [PERSON], посилаючись на те, що їм та їх синам [PERSON] та [PERSON] належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності №577 від 18 грудня 1997 року в рівних частках квартира №31, що розташована по вул. Мельницькій,32 В, в м. Одесі, в якій вони разом з дітьми проживали. 29 квітня 1998 року їх старший син [PERSON] одружився і став проживати окремо. В період шлюбу в їх сімї народилося двоє синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивачі зазначали, що в 2010 році [PERSON] запропонував їм проживати разом, на що вони погодилися, але в 2012 році вони з молодшим сином переїхали в квартиру №103, що розташована по вул. [PERSON]. Сталінграда, 26, в м. Одесі. 29 травня 2014 року [PERSON], помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які прийняли спадщину і отримали свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 2014 року по 1/8 частини спадкового майна, а саме по 1/8 частини квартири [ADDRESS]. Вказували, що через деякий час після смерті сина, вони стали вести переговори з невісткою, відповідачкою у справі щодо їх вселення в квартиру [ADDRESS], оскільки квартиру [ADDRESS], вони мали намір переоформити на молодшого сина [PERSON] Стверджували, що на неодноразові звернення до [PERSON] щодо їх вселення в квартиру №31, по вул. Мельницька,32 В, в м. Одесі, яка належить їм на праві спільної часткової власності, остання не реагує. Посилаючись на порушення своїх прав, як співвласників спірної квартири, позивачі просили суд встановити порядок спільного користування квартирою №31 по вул. Мельницька, 32 В, в м. Одесі, яка в цілому складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 40,3 кв.м., загальною площею 55,9 кв.м., виділивши в самостійне користування: [PERSON], [PERSON] житлову кімнату, площею 17,2 кв.м. та балкон, площею 0,7 кв.м., які позначені в технічному паспорті від 31 грудня 2016 року під №5 та №10; виділити в користування [PERSON] житлову кімнату, площею 12,6 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №8; виділити в користування [PERSON], [PERSON], яка дії в інтересах неповнолітнього [PERSON] житлову кімнату, площею 10,5 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №6; кухню, площею 5,6 кв.м., вбиральню, площею 0,8 кв.м., ванну кімнату, площею 1,9 кв.м., коридорів, площею 4,4, 1,2 кв.м., комору, площею 1,0 кв.м. залишити місцями спільного користування; вселити [PERSON], [PERSON] в житлову кімнату, площею 17,2 кв.м. з балконом, площею 0,7 кв.м., які позначені в технічному паспорті під №5 та №10, що розташовані в квартирі [ADDRESS]; вселити [PERSON] у житлову кімнату, площею 12,6 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №8, що розташована в зазначеної вище квартирі; виселити [PERSON] з квартирі [ADDRESS]; стягнути з відповідачів на користь позивачів моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 20 листопада 2017 року за заявою [PERSON] до участі у справі було залучено орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (а.с.54) Позивачі та представник позивача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 04 серпня 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити (а.с.28 ). Відповідачі, представник [PERSON] та [PERSON], діючий на підставі довіреностей від 16 листопада 2017 року в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині виділення в самостійне користування [PERSON] та [PERSON] балкона, площею 0,7 кв.м., стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. та виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Раніше [PERSON] та [PERSON] надали суду письмові заперечення на позов та письмові пояснення (а.с.52,53,58-61,101). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності за №577 від 18 грудня 1997 року в рівних частках квартира №31, по вул. Мельницькій, 32 В, в м. Одесі (а.с.15). 27 лютого 1998 року право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується довідкою КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.15 звор., 27). Згідно технічного паспорту від 31 грудня 2016 року квартира [ADDRESS] складається з трьох жилих кімнат, площею 17,2 кв.м., 12,6 кв.м., 10,5 кв.м., кухні, площею 5,6 кв.м., вбиральні, площею 0,8 кв.м., ванної кімнати, площею 1,9 кв.м., коридорів, площею 4,4, 1,2 кв.м., комори, площею 1,0 кв.м., загальною площею 55,9 кв.м., у т. ч. житловою площею 40,3 кв.м. (а.с.16-17). Встановлено, що 29 травня 2014 року [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.19). Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину спадкового майна, а саме на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала померлому на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності №577 від 18 грудня 1997 року (а.с.18). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.51). З матеріалів справи вбачається, що спадщину після смерті [PERSON], а саме ? частину квартири [ADDRESS], прийняли його рідні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 16 грудня 2014 року (а.с.22,24). Відповідно до дублікатів свідоцтв про право на спадщину від 16 грудня 2014 року кожному із спадкоємців, а саме [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], належить по 1/8 частини квартири №31, що розташована по вул. Мельницькій, 32 В, в м. Одесі (а.с.105,106). 16 грудня 2014 року право власності [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.21,23). Встановлено, що батьки померлого [PERSON], [PERSON], та його жінка [PERSON], спадщину після смерті [PERSON], не прийняли. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] ніхто із сторін не зареєстрований, що підтверджується довідкою про склад сімї та реєстрацію від 18 травня 2017 року (а.с.26). Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 17 жовтня 2017 року, [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO]. Сталінграда, 92 кв.85 (а.с.34). Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 17 жовтня 2017 року [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.35). Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 17 жовтня 2017 року [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.36). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник житлового будинку, квартири відповідно до ст.383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження цим майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, вимоги позивачів щодо встановлення порядку спільного користування спірною квартирою та вселення є правомірними та відповідають вимогам діючого законодавства. В процесі судового розгляду справи встановлено, що позивачі самостійно вселилися в квартиру [ADDRESS], яка належить їм та відповідачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, а відповідач [PERSON] із спірної квартири добровільно виселився. Дані обставини були підтвердженні та не заперечувалися сторонами в судовому засіданні. Отже, суд вважає, що позовні вимоги в частині вселення позивачів в спірну квартиру та виселення відповідача [PERSON] із спірної квартири задоволенню не підлягають, оскільки між сторонами відсутній спір про право. Що стосується позовних вимог щодо встановлення порядку спільного користування квартирою №31 по вул. Мельницькій, 32 В, в м. Одесі, шляхом виділу [PERSON], [PERSON] житлової кімнати, площею 17,2 кв.м. та балкону, площею 0,7 кв. м., які позначені в технічному паспорті на квартиру від 31 грудня 2016 року під №5 та №10; [PERSON] житлової кімнати, площею 12,6 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №8; [PERSON], [PERSON], яка дії в інтересах неповнолітнього [PERSON] житлової кімнати, площею 10,5 кв.м., яка позначена в технічному паспорті під №6; а кухню, площею 5,6 кв.м., вбиральню, площею 0,8 кв.м., ванну кімнату, площею 1,9 кв.м., коридорів, площею 4,4, 1,2 кв.м., комору 1,0 кв.м. в квартирі №31 за адресою: м. Одеса, вул. Мельницька, 32 В залишити місцями спільного користування, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до\~ч. 1\~ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~ст. 405 Цивільного кодексу України\~передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частина\~2 ст. 3 Сімейного кодексу України визначає, що до складу сімї входять особи які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Оскільки [PERSON] та [PERSON], дітям відповідачки квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності, то відповідачка має право на користування спірною квартирою. Таким чином, якщо частина квартири (будинку) належить співмешканцю на праві власності він може без згоди інших співмешканців вселити до даної квартири (будинку) батьків, своїх дітей та дружину. Кожний із співвласників майна має право на отримання у користування та володіння частки майна в натурі, така частка повинна відповідати його частці в праві загальної \~часткової власності. Якщо виділення в натурі неможливе, співвласник має право на отримання матеріальної компенсації від інших співвласників або запропонувати встановити порядок користування спільним майном. Пунктом 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року\~встановлено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Отже, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по ? частини. Квартира [ADDRESS] складається з трьох жилих кімнат, площею 17,2 кв.м., 12,6 кв.м., 10,5 кв.м., кухні площею 5,6 кв.м., вбиральні площею 0,8 кв.м., ванної кімнати площею 1,9 кв.м., коридорів площею 4,4, 1,2 кв.м., комори 1,0 кв.м., загальною площею 55,9 кв.м., у т. ч. житловою площею 40,3 кв.м. (а.с.16-17). Оскільки житлова площа квартири складає 40,3 кв.м., то кожному співвласнику належить по 10,1 кв.м. житлової площі та по 13,95 кв.м загальної площі. Так як після смерті [PERSON] спадщину прийняли його діти, то кожен з них має право на 1/8 частину спірної квартири. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільної частковою власністю. За правилами ст. 358 ч. 3 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України. Оскільки сторонам не можливо виділити в спірній квартирі ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, то суд може встановити порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачів щодо виділення їм в користування житлової кімнати площею 17,2 кв.м. та балкона, площею 0,7 кв. м., [PERSON] житлової кімнати, площею 12,6 кв.м., а [PERSON], [PERSON], яка дії в інтересах неповнолітнього [PERSON] житлової кімнати, площею 10,5 кв.м. є законними та обґрунтованими, оскільки кожному співвласнику виділена житлова площа співмірна їх часткам у праві спільній часткової власності. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких\~фізична особа\~зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її\~сім'ї\~чи\~близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її\~майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також\~ділової репутації\~фізичної або\~юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до розяснень п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК УРСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію" ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права" ; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31 березня 1995 року встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Отже, суд вважає, що позивачі не надали суду доказів того, що діями відповідачів була спричинена їм моральна шкода. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 640,00 грн., які були сплачені позивачами при зверненні до суду, тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON], оскільки на підставі ч. 7 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", [PERSON], яка дії в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] звільнена від його сплати.

Outcome: partial