Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

06.12.2018 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , в якому просять: - скасувати свідоцтво про право власності на житло, видані [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації №628 від 30.03.2001 року та свідоцтво про право власності на житло, видане [PERSON] , [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації №2298 від 12.05.2014 року; - встановити фактичні (реальні) частки житлових приміщень та прибудов, якими користуються [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в будинку [ADDRESS] станом на день проведення судової будівельно-технічної експертизи. Свої вимоги обґрунтовують тим, що фактично у володінні відповідача [PERSON] знаходиться 70/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , на підставі розпорядження органу приватизації № 628 від 30.03.2001 року та на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2001 року. Співвласниками 30/100 частини житлового будинку [ADDRESS] являються позивачі [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, що належить їм на підставі Свідоцтва про право власності, видане згідно з розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Сергіївської селищної ради № 2298, виданого 12.05.2014 року. Не погоджуючись з визначиними раніше частками житлових приміщень та прибудов будинку [ADDRESS] за клопотанням [PERSON] , [PERSON] в рамках цивільної справи №495/5293/15ц проведена судова будівельно- технічна експертиза. Згідно висновку №13-06 від 10 листопада 2017 року судової будівельно-технічної експертизи за матеріалами цивільної справи №495/5293/15ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- Сергіївська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про виділення внатурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, визначено реальні частки житлових приміщень та прибудов, якими користуються [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] станом на день проведення судової будівельно-технічної експертизи. Відповідно до п.1.2 висновку судової будівельно-технічної експертизи технічно можливо визначити фактичні (реальні) частки житлових приміщень та прибудов, якими користуються [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] станом на день проведення судової будівельно-технічної експертизи, які складають: у [PERSON] , [PERSON] - 46:100 або 23:50 фактичних (реальних) часток, у [PERSON] - 54:100 або 27:50 фактичних (реальних) часток. Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.12.2018 року позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про скасування свідоцтва про право власності на житло та встановлення реальної частки житлових приміщень та прибудов в будинку залишена без руху. 21.12.2018 року на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 07.12.2018 року, від позивача [PERSON] надійшла квитанція про сплату судового збору. 26.12.2018 року на адресу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 07.12.2018 року, від позивачів [PERSON] , [PERSON] надійшли квитанції про сплату судового збору. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.12.2018 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження та справа призначена до розгляду. 19.03.2019 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача, в яких вона зазначає про безпідставність вимог позивачів та просить відмовити в їх задоволенні. Так, відповідач вказує на те, що на момент приватизації позивачі не заявляли своєї незгоди щодо такого визначення розміру часток об`єкта нерухомості, чи будь-яких інших претензій щодо розрахунку часток. Тобто позивачам було відомо про розмір їх частин вищевказаного житлового будинку, по крайній мірі, ще у 2014 році, коли ними і було здійснено приватизацію на вказані частини житлового будинку, отримавши ці свідоцтва наручно. Приватизація була здійснена в порядку, передбаченому чинним на той час законодавством. Рішення органу приватизації приймалось на підставі поданих ними достовірних документів та у чіткій відповідності із законом. Також, відповідач просила застосувати позовну давність до вимог позивачів, строк перебігу позовної давності у позивачів почався з моменту приватизації житлового будинку позивачами, а саме 12.05.2014 року - коли вони отримали Розпорядження органу приватизації і Свідоцтво про право власності на житловий будинок а закінчився 12.05.2017 року. Позов [PERSON] та [PERSON] було подано 06.12.2018 року, що перевищує термін позовної давності більше, ніж на рік. Відповідач вважає за доцільне застосувати строк позовної давності по справі про скасування свідоцтв про право власності на житло та встановлення реальної частки житлових приміщень та прибудов та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки [PERSON] та [PERSON] не просили суд поновити строк позовної давності та не наводять поважних причин пропуску цього пропуску. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.03.2019 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Шаркевича В.Т. позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та просив задовольнити в повному обсязі. В судове засіданні відповідач [PERSON] не зявилась, була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, пояснення відповідача (відзив), об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив. Згідно ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно із змістом ст.ст.11, 15 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства України. Кожна особа має право на судовий захист. Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частиною 1 ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) встановлено, що до обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ч.1 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Частиною 4 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Частиною 3 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до ч.11 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародноправовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний дотримуватися моральних засад суспільства. Згідно ч.1 ст.321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦПК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Співвласники, незалежно від розміру часток, при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 30.03.2001 року на підставі розпорядження органу приватизації № 628 від 30.03.2001 року було видане Свідоцтво про право власності на житло [PERSON] та членам його сім`ї, а саме: [PERSON] на 70/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в рівних частинах, тобто по 70/200 часток. Крім того, відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить 70/200 частин вказаного житлового будинку згідно договору дарування від 17.03.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Нікітюк О.М., зареєстрований в реєстрі за №5-753, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7609583 від 24.06.2005 року. Зазначена частина житлового будинку належала дарувальнику [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, отриманого після смерті [PERSON] . Фактично у володінні відповідача [PERSON] знаходиться 70/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , на підставі розпорядження органу приватизації № 628 від 30.03.2001 року та на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2001 року. Співвласниками 30/100 частини житлового будинку [ADDRESS] являються позивачі [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, що належить їм на підставі Свідоцтва про право власності, видане згідно з розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Сергіївської селищної ради № 2298, виданого 12.05.2014 року. Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2004 року, співвласником 30/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] була Сергіївська селищна рада, а відтак розрахунок 30/100 часток був визначений ще в 2004 році. Відтак до позивачів по справі на момент приватизації перейшли сформовані ще 2004 році частки в праві спільної сумісної власності. Тобто позивачам [PERSON] , [PERSON] було відомо про розмір їх частин вищевказаного житлового будинку, ще у 2014 році, коли ними і було здійснено приватизацію на вказані частини житлового будинку, отримавши ці свідоцтва наручно. На момент приватизації позивачі [PERSON] , [PERSON] не заявляли своєї не згоди щодо такого визначення розміру часток об`єкта нерухомості, чи будь-яких інших претензій щодо розрахунку часток, крім того, при проведенні приватизації не висловлювали будь-яких заперечень щодо приватизації та належного їм розміру на частину житлового будинку. Норма ст.81 ЦПК України зазначає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зміст ч.2 ст.78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінюючи надані позивачами докази, суд згідно з положеннями статей 77, 79, 80 ЦПК України вважає ці докази неналежними та недостатніми, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, на їх підставі не можливо встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При вирішенні справи по суті суд керується такими нормами права. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Позивачі на обґрунтування своїх позовних вимог посилаються лише на висновок №13-06 від 10 листопада 2017 року судової будівельно-технічної експертизи. Інших належних та допустимих доказів позивачами суду не надано, а відтак, позовні вимоги є недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивачів в заявлених ними межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Як вбачається з заяви (відзив) відповідач [PERSON] при розгляді справи просила застосувати строк позовної давності та відмовити в позові за зазначеною підставою. Щодо вимоги відповідача про застосування судом при вирішенні справи по суті, строку позовної давності, суд зазначає наступне. Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 4, 5 статті 267 ЦК України). Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на вищевикладене, враховуючи роз`яснення, що містяться у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13, оскільки факту порушення прав позивачів, за захистом якого вони звернулись до суду не встановлено, суд відмовляє в позові не через пропущення позовної давності, а за недоведеністю, що є самостійною підставою відмови у позові.

Outcome: dismissed