Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обгрунтування своїх вимог позивач зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 31.01.2014 року вона є власником будинку [ADDRESS] . Попереднім власником та продавцем був відповідач по справі [PERSON] . Після укладення договору купівлі-продажу 31.01.2014 року сторони домовились, що [PERSON] протягом одного тижня зніметься з реєстрації в будинку, проте відповідач зазначених дій не вчинив. Більше 5 років [PERSON] у будинку не проживає, будь-які його особисті речі вітсутні, в добровільному порядку він не здійснює дій щодо зняття з реєстрації. Своєю реєстрацією у будинку відповідач порушує право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з чим [PERSON] просить суд визнати [PERSON] , особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача адвокат Пілігрім П.О. в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не прибув, повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Так як відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений у встановленому порядку, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, не подавав відзив, згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 31.01.2014 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно довідки Красноградської міської ради Красноградського району 26.03.2019 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] . Відповідно до положень ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член власника сім"ї втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В правових позиціях, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від.12.04.1985 року з наступними змінами "Про деякі питання,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, обов`язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні протягом року без поважних причин . Із змісту позову вбачається, що після продажу будинку 31.01.2014 року [PERSON] не проживає в спірному приміщенні з власної волі, його речі за місцем проживання відсутні, а позов пред`явлено до суду у квітні 2019 року. Відповідач не проживає у квартирі позивачів тривалий час з 2017 року з власної волі, а своєю реєстрацією у житлі порушує права позивачів як власників на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved