Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Пулинському районі, мотивуючи його тим, що є суддею у відставці, перебуває на обліку в Хорошівському об"єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання в порядку, встановленому Законом України "Про статус суддів та судоустрій" та ст.130 Конституції України. На підставі положень абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України Хорошівським об"єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області у період з 01 липня 2014 року по 28 лютого 2018 року з її щомісячного довічного грошового утримання здійснювалося утримання (відрахування) податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а саме було утримано (відраховано): податку на доходи з фізичних осіб - 104 504,50 грн та військового збору - 7738,91 грн. Всього було утримано (відраховано) суму в загальному розмірі 112 243,41 грн. Рішенням Конституційного суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та втратило чинність з дня ухвалення Конституційним судом такого рішення. Внаслідок дії норми Податкового кодексу України (абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів), яка визнана неконституційною, було порушено її право на мирне володіння своїм майном та їй було завдано збитки. Визнавши неконституційними положення Податкового кодексу України, Конституційний Суд України припинив незаконне обмеження її права на отримання щомісячного довічного грошового утримання, призначеного у відповідності до вимог ст.130 Конституції України та Закону України "Про судоустрій та статус суддів". Утримані з її щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці кошти в період з 01 липня 2014 року по 28 лютого 2018 року є збитками згідно положення п.2 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України (упущеною вигодою), які мають бути відшкодовані державою Україна, тому просить суд стягнути з державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на її користь 112 243,41 грн матеріальної шкоди, яка була завдана нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований. Ухвалою судді Червоноармійського районного суду Житомирської області від 04.07.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та третьої особи за наявними у справі матеріалами. 17.07.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на те, що умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатись спеціальним законом, який на даний час не прийнятий, а до прийняття такого закону відшкодування державою шкоди відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України на підставі загальних правил здійснюватись не може. Для застосування відповідальності за завдану майнову шкоду фізичній чи юридичній особі за приписами ст.1175 ЦК України доведення потребують такі необхідні елементи наявності складу правопорушення як протиправна поведінка особи, шкідливий результат такої поведінки (шкода) та причинний зв"язок між протиправною поведінкою та шкодою. У разі коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційний судом України неконституційними та у зв"язку з цим втрачають чинність, норми ст.1175 ЦК України не підлягають застосуванню. Відповідач також зазначає, що відшкодувати шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, за рахунок Державного бюджету неможливо, оскільки Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" не передбачено бюджетних призначень на відшкодування вищенаведеного виду шкоду. Оскільки управління казначейства жодних прав та інтересів позивачки не порушувало, не вступало у правовідносини з нею і жодної шкоди позивачці не завдало, тому відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства й обов"язкових висновків Конституційного суду України відповідач не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачці внаслідок незаконних прийнятих рішень інших державних органів. Від третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Хорошівського об"єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області будь-яких заяв на адресу суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебуває на обліку в Хорошівському об"єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. За даними довідки Хорошівського об"єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №Х-9 від 04.02.2019 року за період з липня 2014 року по лютий 2018 року з нарахованої пенсії [PERSON] утримано податку з доходів фізичних осіб в сумі 104504,50 грн та військового збору в сумі 7738,91 грн (а.с.14). Позивачка, вказуючи на порушення її права шляхом заподіяння матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, у виді утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору з довічного грошового утримання, звернулася до суду з даним позовом за його захистом. Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються положеннями норм Конституції України та Цивільного кодексу України. Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Вказані зміни до Податкового кодексу України були внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ і стали підставою для утримання при виплаті щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] за період з 01 липня 2014 року по 28 лютого 2018 року податку з доходів фізичних осіб та військового збору. Після запровадження у законодавстві України з 1 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов"язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов"язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу. Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу. Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану. Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень. Згідно ч.1 ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Виходячи з аналізу зазначених норм закону та зважаючи на визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» і втратою ними своєї чинності з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року, суд вважає, що мало місце незаконне утримання коштів з грошового утримання позивачки через дію вищевказаних норм з липня 2014 року по лютий 2018 року, в зв`язку з чим порушене право позивачки підлягає захисту шляхом задоволення позову і компенсації недоотриманих коштів в порядку ст.152 Конституції України, ст.ст.22,1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України. Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави, Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування наслідків, передбачених ст.1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів. Що стосується аргументів відповідача з приводу того, що останній є неналежним відповідачем по справі, то позивачка в порядку ч.2 ст.51 ЦПК України клопотань про заміну відповідача або залучення співвідповідача не заявляла, що є її правом, а згідно з положеннями ч.2 ст.48 ЦПК України держава може виступати стороною в цивільному процесі. Проте держава є особливим суб"єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державне казначейство України. За приписами п.9 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМ України №215 від 15.04.2015 року, казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до покладених завдань Державне Казначейство України здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт пятий пункту четвертого цього Положення). Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено «Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845. Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Такі висновки узгоджуються з висновком Верховного Суду України у справі №6-440цс16 від 25 травня 2016 року; у справі №6-3014цс16 від 12 квітня 2016 року; у справі №6-501цс17 від 22 червня 2017 року. Згідно ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до п.п.4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ № 845 від 03 серпня 2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved