Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Київського центру спортивної медицини про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що він 31.12.2015 року був звільнений з посади юрисконсульта Київського центру спортивної медицини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до наказу відповідача від 03.08.2015 року між сторонами фактично був укладений трудовий договір строком дії з 03.08.2015 року по 31.12.2015 року. При звільненні відповідач повинен був нарахувати та виплатити всі належні суми, але у день звільненні у повному обсязі позивачем розрахунок отриманий не був. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошову суму у розмірі 910, 88 грн. як грошову компенсацію за невикористані 10 днів основної щорічної відпустки за період з 03.08.2015 року по 31.12.2015 року, а також грошові кошти у розмірі 21491, 52 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2016 року по 01.07.2016 року. Ухвалою суду від 13.09.2017 року задоволено клопотання позивач про заміну неналежного відповідача на належного, а саме Київського центру спортивної медицини на Комунальне некомерційне підприємство "Центр спортивної медицини м. Києва". У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, стягнути з КНП "Центр спортивної медицини м. Києва" грошову суму у розмірі 910, 88 грн. як грошову компенсацію за невикористані 10 днів основної щорічної відпустки за період з 03.08.2015 року по 31.12.2015 року, а також грошові кошти у розмірі 21491, 52 грн. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2016 року по 01.07.2016 року. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивач був прийнятий на посаду юрисконсульта з 03.08.2015 року за строковим трудовим договором із строком дії до 31.12.2015 року. Враховуючи те, що сторони не здійснили дій щодо припинення трудових відносин, строк дії договору був продовжений до 30.06.2016 року. Після припинення трудових відносин, згідно наказу від 29.06.2016 року, позивачу було здійснено виплату всіх належних при звільненні сум, що підтверджується відповідними розрахунками. На підставі викладеного представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] був прийнятий на посаду юрисконсульта адміністративно-управлінського та господарсько-обслуговувального персоналу Київського центру спортивної медицини за зовнішнім сумісництвом на строк з 03.08.2015 року по 31.12.2015 року, що підтверджується наказом від 03.08.2015 року № 89/К (а.с.9). Позивач [PERSON] був звільнений з посади юрисконсульта адміністративно-управлінського та господарсько-обслуговувального персоналу Київського центру спортивної медицини з 30.06.2016 року, згідно із наказом від 29.06.2016 року № 77/К (а.с.16). Підставою звільнення зазначено п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом також було передбачено виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсації за 13 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 03.08.2015 року по 31.12.2015 року та за 16 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 02.01.2016 року по 30.06.2016 року. Виплати, передбачені наказом від 29.06.2016 року, були здійснені позивачу у повному обсязі, що підтверджується відповідною довідкою від 04.07.2017 року (а.с.65) та розрахунковим листком за червень 2016 року. 12.09.2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений запис про припинення державної реєстрації юридичної особи Київського центру спортивної медицини. Правонаступником Київського центру спортивної медицини є Комунальне некомерційне підприємство "Центр спортивної медицини м. Києва". У своїх позовних вимогах позивач [PERSON] вказує про те, що з ним були припинені трудові відносини 31.12.2015 року і за період роботи з 03.08.2015 року по 31.12.2015 року з ним при звільненні не був проведений розрахунок у повному обсязі, що і стало підставою для звернення його до суду. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказує про те, що позивач був прийнятий на роботу 03.08.2015 року із строком до 31.12.2015 року, але сторони про припинення строкового трудового договору не заявляли, а тому трудові відносини продовжувалися до 30.06.2016 року. Після звільнення позивача з ним був проведений розрахунок у повному обсязі, а тому підстав для задоволення позову немає. Як вже зазначалося вище, позивач був прийнятий на посаду юрисконсульта 03.08.2015 року із строком дії трудового договору до 31.12.2015 року. Відповідно до вимог ст.. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Слід зазначити, що у даних випадках строковий трудовий договір може бути припинений лише того дня, коли закінчився термін його дії. Якщо термін дії строкового трудового договору закінчився, але жодна із сторін не виявила вимогу про його припинення, вважається, що цей договір набирає всіх ознак договору, укладеного на невизначений термін. Відтак, для припинення строкового трудового договору потрібна дія будь-якої його сторони, яка засвідчувала бажання щодо його припинення. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкоджати припиненню трудових відносин. Як встановлено судом, після закінчення строку дії строкового трудового договору, укладеного між позивачем та Київським центром спортивної медицини, жодна із сторін не заявила про його припинення, у зв"язку з чим даний договір вважався укладеним на невизначений строк. Даний факт також підтверджується і наказом відповідача від 29.06.2016 року про звільнення позивача з підстав п. 1 ст. 40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників). Тобто, підставою для розірвання трудового договору став п. 1 ст. 40 КЗпП України, що може бути застосований лише у випадках укладення трудового договору на невизначений строк, що також підтвердження посилання представника відповідача про те, що строковий трудовий договір 31.12.2015 року, укладений між сторонами, не припинявся. Твердження позивача про припинення трудових відносин між сторонами 31.12.2015 року судом до уваги не приймаються з наступних підстав. Представником відповідача у судовому засіданні було зазначено про те, що жодних наказів про припинення строкового трудового договору від 03.08.2015 року, укладеного між сторонами, не видавалося, такі накази у відповідача відсутні. Надана позивачем копія його заяви від 31.12.2015 року про прийняття його на роботу з 02.01.2016 року у зв"язку із закінченням строкового трудового договору 31.12.2015 року, як докази припинення строкового трудового договору, судом до уваги не приймається, оскільки оригінал заяви наданий суду не був, а представник відповідача заперечує факт подання такої заяви позивачем. Таким чином, суд вважає достеменно встановленим той факт, що трудові відносини між сторонами 31.12.2015 року не припинялися, а були продовжені до 30.06.2016 року. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв"язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Як встановлено при розгляді справи, у день звільнення 30.06.2016 року з позивачем [PERSON] відповідач провів розрахунок у повному обсязі, що підтверджується відповідними письмовими доказами, а тому посилання позивача на проведення розрахунку у неповному обсязі є безпідставними. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed