Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовано наступними обставинами. 26.11.2004 між сторонами зареєстровано шлюб. [INFO] у сторін народилася дочка, [PERSON] . 10.10.2016 заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано, а також присуджено до стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки, [PERSON] . У 2003 році позивачкою набуте спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] . Право власності на квартиру оформлено на позивачку. Квартира придбана за кредитні кошти, які виплачувалися частково за особисті кошти позивача. 10.09.2009 сторонами придбано гаражний бокс № [NUMBER] в ГБК «Позняки-2», площею 33,00 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , вартістю 38418,00 грн. Право власності оформлено на відповідача [PERSON] . Під час шлюбу сторонами придбано також автомобіль марки «DAEWOO «ЗАЗ-СЕНС», який на момент звернення з позовом знаходиться в користуванні відповідача. Позивачка вважає, що оскільки заробітна плата відповідача становила меншу частину сімейного бюджету, тому всі основні витрати сім`ї забезпечувались нею та її батьками. Просила суд під час ухвалення рішення по справі відступити від засад рівності часток подружжя, оскільки з нею проживає дитина. Просила визнати за позивачкою право власності на квартиру [ADDRESS] , право власності на 2/3 частини гаражного боксу № [NUMBER] в ГБК «Позняки-2», площею 33,00 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] та Ѕ частину автомобіля «DAEWOO «ЗАЗ-СЕНС». Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер №753/8134/17, головуючим суддею визначено суддю Цимбал І.К. (Т.1, а.с.21). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.05.2017 позовна заява залишена без руху (Т.1, а.с.23). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.06.2017 відкрито провадження у справі № 753/8134/17 (Т.1, а.с.30). 07.08.2017 до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог (Т.1, а.с.116-121). 03.10.2017 до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог (Т.1, а.с.157-159). 03.10.2017 від представника відповідача адвоката Лежух Т.І. надійшли заперечення на заяву позивача про збільшення позовних вимог (Т.1, а.с.219-220), в якому зазначено, що у справах про визнання правочинів недійсними, не може доводитись показаннями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Сторона повинна довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Просить здійснити розподіл майна в рівних частках між сторонами. 15.11.2017 до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог (Т.2, а.с.26-31). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.03.2018 справу № 753/8134/17 до свого провадження прийнято суддею Гальонкіною Ю.С. (Т.2, а.с.47). 16.04.2018 від представника відповідача надійшов відзив на позов (Т.2, а.с.49-54), в якому представник просить врахувати, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю сторін, оскільки була набута під час шлюбу, а погашення кредиту здійснювалось із спільних, а не особистих коштів позивачки. Щодо гаражного боксу, розташованого по [ADDRESS] , а також автомобіля марки «DAEWOO «ЗАЗ-СЕНС», д.н.з. [NUMBER] , відповідач не заперечує спільну власність на це майно з позивачкою. Стосовно визнання права власності позивача на 1/2 частину незавершеного будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то представник відповідача зазначає, що вимога не може бути задоволена з огляду на те, що це незавершене будівництво і не прийняте в експлуатацію. Відповідач також не заперечує проти поділу речей, що знаходяться в квартирі [ADDRESS] , згідно представленого ним переліку, що вказаний у відзиві. 24.05.2018 ухвалою суду у зв`язку з призначенням судової будівельно-технічної експертизи, провадження у справі зупинено (Т.2, а.с.67-68). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.05.2019 справу № 753/8134/17 прийнято до свого провадження суддею Мицик Ю.С. (Т.2, а.с.99). Ухвалою суду від 16.05.2019 провадження у справі поновлено та призначено до розгляду в підготовче засідання (Т.2, а.с.101). 17.01.2019 до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог (Т.2, а.с.43-46). 23.05.2019 до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив (Т.2, а.с.60-62). Представник позивача посилається на те, що кредит погашався позивачем частково за особисті кошти, в той час, коли сторони не перебували в шлюбі та не проживали разом. Відтак частина квартири [ADDRESS] є особистою власністю позивача, просила застосувати при поділі майна ч. 7 ст. 57 СК України. Щодо автомобіля марки «DAEWOO «ЗАЗ-СЕНС», 2011 року випуску, д.н.з [NUMBER] , придбаного під час шлюбу, то представник позивача вбачає за необхідне присудити позивачу компенсацію за її частку, на яку погоджується позивач. Стосовно об`єкта незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , зведеного під час шлюбу, представник позивача вважає, що він може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя з визначенням ідеальних часток. Просить визнати за позивачкою право на 1/2 частину незавершеного будівництва. Представник позивача погоджується на поділ майна, що знаходиться в квартирі [ADDRESS] , але зауважує, що не погоджується з розподілом майна, у спосіб запропонований відповідачем у відзиві. 05.09.2019 до суду надійшла заява позивача про зміну розміру позовних вимог (Т.2, а.с.112-118). В остаточній редакції позовних вимог, позивач просила: визнати особистою приватною власністю [PERSON] 57,24 % квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину гаражного боксу № [NUMBER] , площею 33,00 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] в ГБК «Позняки-2»; присудити [PERSON] за результатами поділу гаражного боксу, грошову компенсацію у сумі 50 093 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля Daewoo «ЗАЗ-СЕНС», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; присудити [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля у сумі 48000 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірного об`єкта незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] ; присудити [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 373 154.00 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину спільного майна, що знаходиться у квартирі [ADDRESS] , а саме: телевізор кольоровий «Samsung», диван розкладний, два крісла, велику книжкову шафу, журнальний стіл, письмовий стіл, принтер 3 в 1, прихожа, шафа-купе, дитяче ліжко, кухонні меблі вбудовані, кухонний стіл та два табурети, м`який кухонний куток, електроплиту склокераміку (вбудовану) «Zanussi», електродуховку (вбудовану) «Zanussi», посудомийну машину «Zanussi», витяжку телескопічну, мультиварку «Redmond», хлібопіч «DEX», мікрохвильову піч «Panasonic», холодильник, пральну машину «Indesit», морозильну камеру «Leibherr», спальні меблі (шафа, комод, ліжко, трюмо із дзеркалом та тумбою); присудити [PERSON] грошову компенсацію за Ѕ частину вказаного майна, у розмірі 50200 грн. Стягнути з відповідача судові витрати у справі. Представником позивача, адвокатом Виговською Л.В. надано письмове пояснення від 29.10.2020 (Т.2, а.с.227-230), яке в більшій мірі стосується незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Вона підтримує позицію позивача про виділення останній грошової компенсації за 1/2 частину незавершеного будівництва в розмірі 373154,00 грн., з огляду на висновок судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 19.05.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 29.10.2020. В судовому засіданні представники позивача вимоги позову підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в заявах по суті справи. Відповідач та його представник позов визнали частково, наполягаючи на тому, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і відповідачу належить 1/2 його частина. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено наступні фактичні обставини та правовідносини. 05.08.2001між сторонами зареєстровано шлюб (Т.1, а.с.122). 06.08.2002 між позивачем та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації укладено кредитний договір № 43 про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва. Розмір кредиту складав 64935,52грн. (Т.1, а.с.62-65): «1.1.Управління, яке виступає Розпорядником кредитних коштів на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.12.2001 № 2787 та рішення Київської міської Ради від 20.12.2001 № 162/1596, надає Позичальнику кредит в розмірі 64935,52( шістдесят чотири тисячі дев`ятсот тридцять п`ять грн.52 коп.) гривень, в тому числі сума страхування в розмірі 959,63 (дев`ятсот п`ятдесят дев`ять грн. 63 коп.) строком на 30 років: до "10" квітня 2033 року, на фінансування будівництва житла для молодих сімей та одиноких молодих громадян, а Позичальник зобов`язується дотримуватись цільового призначення кредиту та у встановлені строки вносити визначені цим договором суми коштів /до повного погашення своїх зобов`язань щодо повернення кредиту. Сплата відсотків за користування кредитом встановлюється у розмірі 3% (три відсотка) річних згідно з п.30 постанови Кабінету Міністрів України від 29.05.2001 № 584». 14.08.2002 між позивачем та Київською міською державною адміністрацією укладено договір застави (Т.1, а.с.58-61). Предметом застави є майнові права на квартиру, яка буде збудована в майбутньому та перейде у власність Застоводавця після вводу будинку в експлуатацію (п.1.2). Крім того укладена додаткова угода до договору застави від 18.06.2003 (Т.1, а.с.56-57), якою в заставу передана квартира [ADDRESS] загальною площею 55,80 кв.м. 27.03.2003 між позивачем та Київською міською державною адміністрацією укладена додаткова угода до кредитної угоди № 43 від 06.08.2002 (Т.1, а.с.66-69), якою встановлено графік погашення пільгового довготермінового кредиту на молодіжне житлове будівництво терміном до 10.04.2033. 06.08.2002 між позивачем та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації укладена Інвестиційна угода № 43 про інвестування житлового будівництва (Т.1, а.с.70-72), об`єктом інвестування якої є квартира [ADDRESS] . 06.08.2002 між позивачем та АТ «Українська пожежно-страхова компанія» укладено договір страхування № 1280 відповідно до договору кредитування № 43 від 06.08.2002 застраховано майно, а саме квартира [ADDRESS] (Т.1, а.с.73-74). Під час шлюбу між сторонами був здійснений перший внесок, а саме 10% вартості, який складає 7215,05 грн. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем, позивачка отримала Свідоцтво про право власності від 17.04.2003 на квартиру [ADDRESS] (Т.2, а.с.153). Допитані в судовому свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що є батьками позивача. Сторони проживали разом з 2001 року. Відносини в сім`ї були складні. Сторони в 2013 році розлучилися, потім повторно одружилися. Їх дочка тривалий час проживала окрема від відповідача, сплачувала кредит за власні кошти. Свідок [PERSON] зазначив, що робив ремонт у спірній квартирі. Свідок [PERSON] повідомила суду, що товаришує з батьками позивача, вони живуть в одному будинку. Їй відомо, що [PERSON] з 2015 року часто проживала у своїх батьків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що є двоюрідною сестрою [PERSON] . Зі сторонами вона була в гарних стосунках, наскільки їй відомо, кредит за спірну квартиру сплачував відповідач. Також вказала, що сторони весь час проживали разом, поки позивач не подала на розлучення, в той час вона проживала у батьків. 26.11.2004 сторони повторно зареєстрували свій шлюб (Т.1, а.с.124), який був розірваний за рішенням Дарницького районного суду м. Києва 10.10.2016 (справа №753/15026/16-ц), про що свідчить Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (Т1., а.с.125-128). Остаточне погашення кредиту відбулося 14.04.2016 (Т.1, а.с.75), тобто, в період шлюбу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом встановлено, що спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за їх згодою за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї для придбання житла, а отже кредитний договір в інтересах сім`ї породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя. У подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержану за рахунок останніх квартиру, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутої під час шлюбу квартири за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна. Належних та переконливих доказів, що погашення кредиту за квартиру [ADDRESS] здійснювалось за особисті кошти позивача, останньою не надано. Зазначення у наданих відповідачем квитанціях про погашення кредиту за кредитним договором платником [PERSON] не є достатньою підставою для висновку, що внесені грошові кошти є особистою власністю останньої. Платежі по кредиту здійснювався від імені позивача, оскільки вона була стороною кредитного договору. Суд відхиляє покази свідків, в частині того, що позивачем вносилися особисті кошти на погашення кредиту, оскільки факт виконання зобов`язання за кредитним договором не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка. Крім того, доводи представника позивача щодо внесення [PERSON] більшої частини особистих коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань, у даному випадку не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог статті 57 СК України спірна квартира не є особистою приватною власністю позивача, придбана сторонами в шлюбі, а позивач не позбавлена права, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок відповідача половини сплачених нею в період розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про визнання її особистою приватною власністю 57,24 % квартири [ADDRESS] . Позивачкою заявлена вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частину гаражного боксу, площею 33,00 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний гаражний бокс оформлено на ім`я відповідача [PERSON] , який отримав Свідоцтво про право власності від 10.09.2009 (Т.1, а.с.10), перебуваючи у шлюбі з позивачем. Вартість вказаного гаражного боксу, згідно Звіту про оцінку майна № 170817-02 станом на 17.08.2017 становить 100186,00 грн.(Т.1, а.с.186-195). Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, яке є об`єктом права спільною сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Будь-яких домовленостей між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна, судом не встановлено. Шлюбний договір між сторонами не укладався. Отже, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину гаражного боксу, площею 33,00 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач категорично заперечував проти стягнення з нього компенсації за 1/2 частку гаражного боксу, посилаючись на те, що для нього це становитиме надмірний тягар та просив врахувати, що в нього на утриманні знаходяться троє дітей. З огляду на те, що відповідач визнає право власності позивача на Ѕ частку гаражного боксу за адресою: [ADDRESS] , не заявив про одноосібне користування гаражним боксом або про перешкоду в користуванні позивачу вказаним майном, то суд не вбачає спору між сторонами з приводу реалізації ними права власності на зазначене майно, а тому відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення грошової компенсації позивачу у сумі 50093,00 грн. У шлюбі сторонами придбаний автомобіль «DAEWOO «ЗАЗ-СЕНС», 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Згідно Висновку експерта № 19/13/1-71/СЕ/19, вартість вказаного автомобіля станом на 20.01.2020 становить 88 326,80 грн. (Т.2, а.с.203-210). Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, ст.ст.60, 61, 63, 69, 70 Сімейного кодексу України, суд вважає правомірною вимогу позивача про визнання за нею право власності на 1/2 частину автомобіля «DAEWOO «ЗАЗ-СЕНС», 2011року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , вартістю 88 326,80грн. Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України. Таким чином, враховуючи закріплені в п. 6 ст. 3 ЦК України засади справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін при розгляді справи, предметом якої є спір про стягнення компенсації за частку у спільному майні, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі. Судом встановлено, що спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача З урахуванням того, що позивач номінально володіючи автомобілем, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, позбавлений можливості його використання, оскільки транспортний засіб є річчю неподільною, перебуває у постійному користуванні відповідача, суд вважає вимогу позову в цій частині обгрунтованою. Суд вважає за можливе присудити позивачу грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля DAEWOO «ЗАЗ-СЕНС», 2011 року випуску, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , вартість якої складає 44 163,40грн. За ухвалою суду від 24.05.2018 у справі №753/8134/17 за клопотанням представника позивача призначена судова будівельно-технічна експертиза (Т.2, а.с.67-68) з метою оцінки вартості об`єкту незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 9242 від 29.01.2019 (Т.2, а.с.71-92), залишкова вартість заміщення будинку незавершеного будівництвом, що розташований по [ADDRESS] становить 746 308,00 грн. Визначити фактичний перелік та об`єм використаних матеріалів, а отже і їх вартість, використаних на будівництво об`єкту незавершеного будівництва не вбачається за можливе. Надати відповідь на питання щодо вартості об`єкту незавершеного будівництва не вбачається за можливе. В судовому засіданні за клопотанням представника позивача було допитано судового експерта Голубенко І.М. з приводу роз`яснення висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 9242 від 29.01.2019. Експерт повідомила, що залишкова вартість заміщення будинку незавершеного будівництвом фактично є вартістю незавершеного будівництва. Будівельна готовність об`єкту незавершеного будівництва складає 65 %. Оцінка проводилася станом на 2019 рік. Позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного незавершеного будівництва, а також присудити компенсацію вартості її частки в розмірі 373 154,00 грн. Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Одночасно частиною третьою статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини третьої статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина 2 статті 376 ЦК України). Проте в окремих випадках стаття 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Таким чином, поняття "об`єкт незавершеного будівництва" (частина третя статті 331 ЦК України) та "самочинно збудований об`єкт" (частина перша статті 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання. Як зазначено вище, чинне законодавство передбачає можливість набуття особою за певних умов права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна за рішенням суду. У той же час об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва чи його поділу не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини другої статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно. Як встановлено судом у цій справі, об`єкт будівництва за адресою: [ADDRESS] є самочинни, а заявлені [PERSON] позовні вимоги не обґрунтовані приписами статті 376 ЦК України, а визнання за судовим рішенням в порядку поділу спільного майна подружжя права власності цієї особи на 1/2 частки об`єкту незавершеного будівництва ні за яких умов не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу новоствореного нерухомого майна. З огляду на викладене, суд відмовляє позивачу [PERSON] у визнанні за нею права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , а також в присудженні грошової компенсації за 1/2 частину вказаного об`єкта незавершеного будівництва. В ході судового розгляду представник позивачки погодилась з переліком та оцінкою рухомого майна, що знаходиться в квартирі [ADDRESS] , запропонованим відповідачем у відзиві (Т.2, а.с.49-54). З огляду на вимоги ст. 70 Сімейного кодексу України та рівності часток подружжя у разі поділу майна, суд вважає за необхідне здійснити розподіл спільного майна, що знаходиться в квартирі [ADDRESS] , виділивши сторонам рухоме майно на суму 16 100,00 грн. кожному. Що стосується компенсації, яку просить присудити їй позивач за рахунок 1/2 частини майна, що знаходиться в квартирі [ADDRESS] , то суд відмовляє у задоволені даної вимоги, оскільки присудження компенсації у відповідності до частин другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України застосовується до неподільних речей, вони присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Приймаючи до уваги, що присуджене позивачу майно, яке знаходиться в квартирі [ADDRESS] , є відокремленим від майна відповідача і його використання позивачем не залежить від дій чи бездіяльності відповідача, і не створює перешкод для позивача, то немає правових підстав примушувати відповідача до сплати грошової компенсації іншій стороні. З урахуванням викладеного всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial