Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON] , з посиланням на те, що як вбачається з погосподарських книг Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області за 1986-1990, 1991-1995 роки до майна колгоспного двору по [ADDRESS] , членами якого були [PERSON] , його дружина [PERSON] та вона належав житловий будинок 1957 року побудови. Відповідно до рішення виконкому Ставищенської районної Ради №153 від 11.10.1988 року «Про виконання робіт по обліку житлової площі і оформлення права власності на житлові будинки с. Розкішна та Іванівка Ставищенського району Київської області», в ньому вирішено оформити право власності на житлові будинки, які належать громадянам, в тому числі на житловий будинок по [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] станом на 15 квітня 1991 року, як єдиний член двору набула права власності на вказаний будинок, як на майно колгоспного двору. 26 жовтня 1995 року рішенням виконкому Іванівської сільської ради Ставищенського району визнано право власності на вказаний житловий будинок за [PERSON] .. [INFO] померла [PERSON] , спадщину після смерті якої прийняла, подавши заяву про прийняття спадщини до Ставищенської районної державної нотаріальної контори вона (позивач), спадкоємиця за заповітом посвідченим 12.06.2007 року. Інших спадкоємців немає. 21 серпня 2020 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний будинок через відсутність державної реєстрації права власності на ім`я померлої та відсутність правовстановлюючого документа на нього. Позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 56,70 м2, житловою площею 21,40 м2, вартістю 152363 гривні. Позивач до суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, справу просить розглядати без її участі. Представник відповідача Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської областів судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи рада повідомлена належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи без участі її представника, позовні вимоги визнає. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до погосподарських книг Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області за 1986-1990, 1991-1995 роки до майна колгоспного двору по [ADDRESS] , членами якого були [PERSON] та його дружина [PERSON] належав житловий будинок. До членів цього двору до 1989 року належала [PERSON] (а.с. 13-16). Згідно рішення виконкому Ставищенської районної Ради №153 від 11.10.1988 року «Про виконання робіт по обліку житлової площі і оформлення права власності на житлові будинки с. Розкішна та Іванівка Ставищенського району Київської області», в ньому вирішено оформити право власності на житлові будинки, які належать громадянам, згідно додатку, затвердженого рішенням Розкішнянської сільської ради №38 від 14.07.1988 року та рішенням Іванівської сільської ради №89 від 26.08.1988 року, в тому числі на житловий будинок по [ADDRESS] , що належить двору, головою якого був [PERSON] (російською), що підтверджується архівним витягом №05- 04/144 від 26.06.2020 року архівного відділу Ставищенської районної державної адміністрації (а.с. 17). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 9). Таким чином, [PERSON] станом на 15 квітня 1991 року, як єдиний член двору, згідно діючих на той час ст. ст. 120,123 ЦК УРСР (1963 р.) та Закону України "Про власність" набула права власності на вказаний будинок, як на майно колгоспного двору. 26 жовтня 1995 року рішенням виконкому Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області №36 «Про визнання права власності на житлові будинки громадян сіл Іванівка та Багатирка» визнано право власності на вказаний житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] , що підтверджується архівним витягом №05-04/143 від 26.06.2020 року архівного відділу Ставищенської районної державної адміністрації (а.с. 18). [INFO] померла [PERSON] , спадщину після смерті якої прийняла, подавши заяву про прийняття спадщини до Ставищенської районної державної нотаріальної контори [PERSON] , спадкоємиця за заповітом посвідченим 12.06.2007 року Іванівською сільською радою за реєстром №54, що підтверджується матеріалами спадкової справи (а.с. 38-44). Інших спадкоємців немає, що підтверджується довідкою №339 від 23.06.2020 року Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області (а.с. 20). Як видно з довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 27.07.2020 року №1703 реєстрація права власності на вказаний житловий будинок до 01.01.2013 р. не була проведена (а.с. 25). В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно інформація щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] відсутня, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру. 21 серпня 2020 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний будинок через відсутність державної реєстрації права власності на ім`я померлої та відсутність правовстановлюючого документа на нього (а.с. 12). Як видно з технічного паспорта житловий будинок садибного типу, 1957 року побудови, з господарськими будівлями та спорудами, складеного станом на 20.07.2020 року, на земельній ділянці розташовані: житловий будинок літер «А-1» загальною площею 56,70 м2, житловою площею 21,40 м2; з прибудовою літер «а», сарай-прибудова літер «б», сарай літер «Б-1», літня кухня літер «В-1», колодязь питний №1, ворота з хвірткою №2, огорожа №3. Інвентаризаційна вартість вказаного житлового будинку із господарськими спорудами становить 152363 гривень (з ПДВ) (а.с. 26-30). Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку не приватизована, що підтверджується довідкою №341 від 23.06.2020 року Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області (а.с. 23). Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Як видно з частини 2 статті 123 ЦК УРСР (1963) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Згідно з положеннями ст. 1218, частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Як видно із статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В частині 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3 ст. 3Закону України «Про державну реєстрацію оречових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що [PERSON] за життя набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] як на частку майна колгоспного двору, а тому право власності на вказаний житловий будинок, в силу статті 1218 ЦК України увійшло до складу спадщини, яка відкрилася [INFO] внаслідок смерті останньої. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно із ч. 5 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Таким чином, позивачу слід повернути з Державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею судового збору, а саме - 761,85 гривень.

Outcome: approved