Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

17 квітня 2015 року прокурор в інтересах Саратської районної державної адміністрації Одеської області звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним державний акт серії ЯА № 853076 на право власності на земельну ділянку площею 4,17 га, виданий на ім'я [PERSON]; примусово припинити право власності відповідача на зазначену земельну ділянку та примусово повернути вказану земельну ділянку у власність держави. Підстави для представництва інтересів держави в суді прокурор обґрунтував п.2 ст.121 Конституції України, ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, яка діяла на час подання позовної заяви). Свій позов прокурор обґрунтував тим, що відповідач успадкував зазначену земельну ділянку та як громадянин [PERSON] Молдова, повинен був відчужити належну йому земельну ділянку протягом року. Однак, всупереч ч. 4 ст.81 ЗК України відповідачем земельна ділянка протягом року не відчужена та на даний час такою лишається, а тому право власності на земельну ділянку [PERSON] підлягає примусовому припиненню. 30 грудня 2015 року керівник Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області надав заяву про уточнення позовних вимог до [PERSON] (а.с.124-126), в якій обґрунтував підстави представництва інтересів держави в суді посиланням на п.2 ст.121 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Просив визнати недійсним державний акт серії ЯА № 853076 на право власності на земельну ділянку площею 4,17 га, виданий на ім'я [PERSON]; примусово припинити право власності відповідача на зазначену земельну ділянку та примусово повернути вказану земельну ділянку у державну власність. Під час розгляду справи прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити. Представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області був належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи (а.с.90, 105, 119, 131), але до суду не прибув, надав письмові пояснення, в яких підтримав позов у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності (а.с. 91-95,106-110, 133-134). Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що прокурор у позовній заяві не надав суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді; відповідач протягом року не здійснив відчуження земельної ділянки з поважних причин, оскільки на той час законодавством не був врегульований механізм такого відчуження; примусове припинення права власності на земельну ділянку без відшкодування її вартості порушує права відповідача, як власника; в даний час відповідач ініціював процедуру отримання громадянства України та отримав посвідку на постійне проживання в Україні. Вислухавши прокурора, заперечення відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Як видно з копій паспортів громадянина [PERSON] Молдова А03088009 та А3449986, виданих відповідно 20 листопада 2003 року та 06 березня 2008 року Головним управлінням документування населення Державного підприємства «Центр державних інформаційних ресурсів «Режистру» Міністерства інформаційного розвитку [PERSON] Молдова, [PERSON], [INFO], є громадянином [PERSON] Молдова (а.с.27-30). Відповідь Саратського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підтверджує, що [PERSON] в отриманні паспорта громадянина України, громадянства не значиться (а.с.5). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16 червня 2001 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області за реєстровим № 2652, спадкова справа № 360-2001, [PERSON], який проживав в [INFO], [PERSON] Молдова, успадкував земельну частку (пай) у складі земель колективного сільгосппідприємства ім. Ворошилова, с.Петропавлівка Саратського району Одеської області розміром 5,4 в умовних кадастрових гектарах, яка на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0202017, належала його матері [PERSON], померлій 08 лютого 1998 року (а.с. 176). 02 березня 2006 року на підставі розпорядження Саратської районної державної адміністрації від 08 липня 2003 року № 478/А-03 [PERSON] був виданий державний акт серії ЯА № 853067 на право власності на земельну ділянку площею 4,17 га, розташовану на території Петропавлівської сільської ради Саратського району Одеської області, яка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення. Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010653300005 від 02 березня 2006 року (а.с.8, 9-13). Згідно інформації від 04 березня 2015 року відділу Держземагентва у Саратському районі Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5124584600:01:001:0476. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 01 січня 2015 року становить 91048 гривень (а.с. 14-15). За змістом ч.1 ст. 125, ч.1 ст.126 ЗК України (в редакції, яка діяла на час отримання відповідачем державного акту) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Таким чином, право власності відповідача [PERSON] на спірну земельну ділянку виникло з дня державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 853067, тобто 02 березня 2006 року. Частина 1 ст.14 Конституції України, частина 1 ст.1 ЗК України встановлюють, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Частина 5 ст.22 ЗК України визначає, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Відповідно до частин 3, 4 ст. 81 ЗК України, іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно ч.2 цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами та особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно ст.378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно пункту "е" ч. 1 ст. 140 ЗК України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк з моменту виникнення права на землю Пункт "д" частини 1 ст. 143 ЗК України встановлює, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2 ст.145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року зазначив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Аналізуючи досліджені докази та норми закону, суд приходить до висновку, що громадянин [PERSON] Молдова [PERSON] протягом року з моменту переходу права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а саме: з 02 березня 2006 року, не здійснив відчуження земельної ділянки, а тому наявні підстави для примусового припинення права власності відповідача на земельну ділянку. Суд приймає до уваги заперечення відповідача та його представника, що відчуження земельної ділянки без компенсації відповідачу її вартості буде порушенням його права власності, виходячи з наступного. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. За змістом ст.348 ЦК України, якщо особа у встановлені законом строки не відчужила майно набуте нею на законних підставах, але яке не може їй належати, це майно з урахуванням характеру і призначення, за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власнику передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов'язаних з відчуженням майна. Таким чином, за змістом положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 41 Конституції України, приписів національного законодавства, встановлення законодавством України такої підстави примусового припинення права власності, як невідчуження іноземцем земельної ділянки у встановлений законом строк, не може мати наслідком вилучення у нього земельної ділянки в безоплатному порядку. У звязку з чим, позов підлягає задоволенню в частині припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 4,17 гектарів, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Петропавлівської сільської ради Саратського району Одеської області, шляхом її примусового відчуження зі збереженням за [PERSON] права на отримання повного відшкодування вартості зазначеної земельної ділянки, та в частині визнання недійсним державного акту серії ЯА № 853067 на право власності на вищевказану земельну ділянку. В задоволенні позову в частині передачі земельної ділянки у державну власність належить відмовити, оскільки земельна ділянка може бути передана у власність держави лише після того, як вона не була примусово відчужена. Та обставина, що в даний час відповідач ініціював процедуру отримання громадянства України та 22 жовтня 2015 року отримав посвідку на постійне проживання в Україні (а.с.82), не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки судом встановлено, що як на момент переходу права власності на земельну ділянку, так і в даний час відповідач є громадянином [PERSON] Молдова. Посилання відповідача та його представника на те, що прокурор у позовній заяві не надав суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, суд оцінює критично. Підстави представництва інтересів держави в суді прокурор, як в первісній, так і в уточненій позовних заявах обґрунтував посиланням на п.2 ст.121 Конституції України, відповідно до якої на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; ст. 36-1 Закону «Про прокуратуру» (в редакції, яка діяла на час подання первісної позовної заяви) та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону України № 76-VIII від 28 грудня 2014 року), відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України № 5 від 14 січня 2015 року "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру" як юридичні особи публічного права утворено територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, які реалізують державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру. Згідно п.п.12 п.4 Положення про Головне Управління Держгеокадастру в області, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2015 року № 14, Головне управління розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним Кодексом України, що обумовлює необхідність представництва керівником Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області в суді інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. Таким чином, представництво прокурором в суді інтересів держави в особі Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області в даній цивільній справі здійснюється обґрунтовано та спрямоване на задоволення суспільної потреби щодо охорони землі, яка є основним національним багатством України. Твердження відповідача та його представника, що відповідач протягом року не здійснив відчуження земельної ділянки з поважних причин, оскільки на той час законодавством не був врегульований механізм такого відчуження, суд відкидає, тому що ч.1 ст.132 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлювала, що угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються у письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла на час звернення прокурора до суду з даним позовом) органи прокуратури при здійсненні своїх повноважень звільнялись від сплати судового збору. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Ціна позову становить 91048 гривень, тому з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 910, 48 гривень.

Outcome: partial