Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» на свою користь страхове відшкодування у сумі 58 042,50 грн., моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 500,00 грн., що є предметом позову. На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2014 року залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON]. (а.с.128-129) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що 24 липня 2010 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю легкового автомобіля «ДЕО Ланос», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , яким керував позивач, та автомобіля «Ландровер», державний номерний знак [NUMBER], яким керував водій [PERSON], в результаті даної пригоди [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON], які перебували в автомобілі позивача, отримали тілесні ушкодження. На підставі постанови Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2010 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ст.286 ч.1 КК України, в зв'язку з примиренням винного з потерпілими, а кримінальну справу закрито. Враховуючи, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Нова», що підтверджується Полісом №ВС/8874253 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який був чинним на момент настання страхового випадку, позивач звернувся до страхової компанії про виплату страхового відшкодування, яке включає витрати позивача, як особи винної у скоєнні злочину, на лікування потерпілих [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON], у зв'язку з отриманими травмами після дорожньо-транспортної пригоди, на загальну суму 58042,50 грн., що підтверджується копіями фіскальних чеків про придбання медичних препаратів. Однак страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи свою відмову тим, що страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну життю та здоров'ю пасажирів, які знаходились у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, а тому у страховика не виникає обов'язок здійснювати відшкодування шкоди, завданої життю та здоров'ю [PERSON] та [PERSON], з посиланням на положення п.32.3 ст.32 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач вважає рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування незаконним та необґрунтованим, спрямованим на уникнення від відповідальності за виконання зобов'язань за страховим договором, оскільки позивачем було надано всі необхідні документи, які підтверджують понесені витрати на лікування потерпілих, медичні документи, які підтверджують перебування потерпілих на лікуванні, обсяг витрачених коштів, які просить відшкодувати позивач, заявлені в межах ліміту відповідальності страховика, тому є всі законні підстави для визнання даного випадку страховим та виплатити позивачу страхове відшкодування. Також, позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача моральну шкоду, яка оцінена позивачем в розмірі 3000,00 грн., оскільки протиправна відмова страховика у виплаті страхового відшкодування негативно вплинула на душевний стан позивача, який вимушений був витрачати багато часу на отримання необхідних документів для виплати страхового відшкодування, звертатись за правовою допомогою для вирішення цього питання як в досудовому порядку, так і необхідністю підготувати документи для звернення з цим позовом до суду. Також, для підготовки позову до суду позивачем витрачені кошти в розмірі 500,00 грн., які сплачено адвокату за складання позовної заяви, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстави, викладених у письмових запереченнях на позов, які долучено до справи. (а.с.100-102) Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що дійсно 24 липня 2010 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю легкового автомобіля «ДЕО Ланос», державний номерний знак [NUMBER], яким керував позивач, в цей час третя особа [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] перебували в салоні автомобіля позивача. Внаслідок даної пригоди [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] отримали тілесні ушкодження, з місця пригоди були госпіталізовані до різних медичних закладів, тривалий час перебували на стаціонарному лікуванні, що потребувало значних затрат, до цього часу потерпілі проходять реабілітацію після отриманих травм, потребують постійного медикаментозного лікування. Третя особа [PERSON] підтвердила, що вона з позивачем перебуває у фактичних шлюбних відносинах, що стало підставою для вирішення питання про закриття кримінальної справи за примиренням з виною особою, яким було визнано позивача, однак довести сам факт отримання грошових коштів від позивача третя особа не має можливості, оскільки кошти позивачем витрачались на придбання необхідних медичних препаратів, а враховуючи їх сімейні стосунки, позивач не вимагав надати розписку про витрачені ним особисто кошти на її лікування. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], третьої особи [PERSON], оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі постанови Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2010 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ст.286 ч.1 КК України, в зв'язку з примиренням винного з потерпілими. Закрито кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за ст.286 ч.1 КК України. (а.с.134) Як встановлено судом у мотивувальній частині постанови: « 24 липня 2010 року близько 15.00 години, в денний час доби, при сприятливих погодних умовах, та сухому асфальтному покритті, керуючи власним, технічно справним автомобілем «ДЕО Ланос», реєстраційний номерний знак [NUMBER], рухався по автодорозі Обухів-Київ, зі швидкістю приблизно 78 км/год в напрямку із м. Обухів в м. Київ, проїжджаючи відрізок дороги 31 км + 50 метрів поблизу смт.Козин Обухівського району Київської області, в порушення п.п.1.2, 1.3, 1.5, 2.3 «б», 10.1, 11.2, 12.1, 12.3, 14.2 Правил дорожнього руху України, був неуважний до дорожньої обстановки, не врахував дорожні обставини і стан транспортного засобу, щоб постійно контролювати рух, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, виїзд на яку заборонено, де допустив зіткнення з автомобілем «Ладровер», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] Внаслідок чого сталась дорожньо-транспортна пригода в результаті якої [PERSON] отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а [PERSON] тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров'я понад 21 день за звичайного перебігу. Порушення водієм [PERSON] правил Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, знаходяться в прямому причинному зв'язку зі скоєною дорожньо-транспортною пригодою, та наступившими наслідками - отриманням [PERSON] та [PERSON], середньої тяжкості тілесних ушкоджень». Виходячи з вимог чинного законодавства, застосування звільнення від кримінальної відповідальності не є визнанням факту невинуватості особи у вчиненні злочину. Всі види звільнення від кримінальної відповідальності є проявом гуманності держави до особи, а не реабілітуючими обставинами, які свідчать про невинуватість особи. Звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування обмежень, засудження та покарання до особи, яка вчинила злочин, передбачений кримінальним законом, якщо така особа не становить значної суспільної небезпеки, виконала певні нормативні умови та спроможна виправитися без примусу держави через покарання. За вимог цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( в редакції Закону, яка була чинна на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24 липня 2010 року) визначено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова-відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. (ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ) За нормою п. 22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Як убачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована Відкритим акціонерним товариством «Страхова компанія «НОВА», що підтверджується Полісом №ВС/8874253 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (тип договору - 1), ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну здоров'ю (на одного потерпілого) становить 51000,00 грн. (а.с.5) Відповідно до ст.979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно ч.1 до ст. 988 Цивільного кодексу України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату, у строк встановлений договором. Згідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. 11 червня 2012 року [PERSON] звернувся до Відкритого акціонерного товариства «Страхова компанія «НОВА» з заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 58042,50 грн., які витрачені страхувальником на лікування потерпілих [PERSON] та [PERSON], які отримали тілесні ушкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24 липня 2010 року. (а.с.69) 05 липня 2012 року (вих.№1173/0/17-12) Відкрите акціонерне товариство «Страхова компанія «НОВА» повідомило [PERSON] про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну життю та здоров'ю пасажирів, які знаходились у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, а тому у страховика не виникає обов'язок здійснювати відшкодування шкоди, завданої життю та здоров'ю [PERSON] та [PERSON], що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування на підставі п.32.3 ст.32 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». (а.с.70) Випадки, коли шкода не відшкодовується визначені у статті 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку. (п.36.7 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») Як роз'яснено у п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» , оскільки відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. Відповідно до п.24.1 та 24.3 ст. 24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Зазначені витрати мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом. Зі змісту статей 23, 24 цього Закону вбачається, що шкодою, яка підлягає відшкодуванню страховиком, є шкода, пов'язана, зокрема з лікуванням потерпілого, а саме: обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, та інше. Згідно положень частини першої ст. 1206 Цивільного кодексу України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи потерпілого. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я від 26.07.1999 № 184 "Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в стаціонарах лікувально-профілактичних закладів" обов'язковою документацією, що використовується в стаціонарах лікувально-профілактичних закладів, зокрема, є форма № 003/о "Медична карта стаціонарного хворого", форма № 003-4/о "листок лікарських призначень", форма № 005/о "Листок реєстрації переливання трансфузійних рідин" тощо. Зазначена документація являється основними медичними документами стаціонару, які заповнюються на кожного хворого. Ведеться у всіх лікарнях, стаціонарах диспансерів, клініках ВУЗів та НДІ, а також санаторіях. Дані медичної карти стаціонарного хворого дають можливість контролювати правильність організації лікувального процесу і використовуються для видачі довідкового матеріалу за запитами відомчих закладів (суд, прокуратура, експертиза тощо). Разом з тим, питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я та стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікування потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Як роз'яснено у п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV. При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії. При вирішенні спорів про страхове відшкодування у наведених вище випадках суди повинні застосовувати положення Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та враховувати відповідні роз'яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з відповідними змінами та доповненнями). Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач [PERSON] просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «НОВА» страхове відшкодування за шкоду, заподіяну здоров'ю [PERSON] та неповнолітньої [PERSON], в розмірі 58042,50 грн., які включають витрати на придбання медичних препаратів для лікування потерпілих, що підтверджується фіскальними чеками на оплату придбаних медичних препаратів, які долучено до справи (а.с.26-68) Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «НОВА» про відшкодування витрат понесених позивачем, як особою виною у скоєнні злочину, на придбання медичних препаратів на лікування потерпілих [PERSON] та неповнолітньої [PERSON], в розмірі 58042,50 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити фактичні понесені витрати на лікування потерпілих за період їх перебування на стаціонарному лікуванні, а саме: довідки закладу охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілі, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ними у стаціонарі, та щоденної вартості їх лікування; виписні епікризи із зазначенням медичних препаратів, які рекомендовано для лікування потерпілих та їх реабілітації, при цьому суд не приймає як доказ копії фіскальних чеків, які долучено до позовної заяви, які не містять найменувань медичних препаратів, які призначались потерпілим відповідно до рекомендацій лікарів, та безпосередньо пов'язані з проходженням амбулаторного та/або стаціонарного лікування потерпілих, внаслідок травм отриманих після дорожньо-транспортної пригоди. Також, суд вважає, що в межах розгляду даної справи позивачем не доведено сам факт придбання медичних препаратів за власний рахунок, оскільки до позову не долучено докази, які б мали підтвердити отримання потерпілими відшкодування понесених витрат на лікування за рахунок позивача, як особи винної у скоєнні злочину, в межах суми визначеної позивачем, яка є предметом позову, відсутнє розмежування сум, які витрачені на лікування кожної потерпілої, та не визначений період придбання медичних препаратів, для співставлення витрачених сум та часу перебування потерпілих на лікуванні (стаціонарному та/або амбулаторному). В той же час третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що позивач частково компенсував їй витрати на лікування, однак цих коштів було недостатньо, тому більшу частину коштів витрачали її батьки, а враховуючи той факт, що вони з позивачем перебувають у фактичних шлюбних відносинах, тому відсутні письмові докази, які мали підтвердити передачу коштів позивачем їй особисто. Крім того, суд враховує, що в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують факт звернення [PERSON], третьої особи, до ВАТ «Страхова компанія «НОВА» з заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду заподіяну здоров'ю, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24 липня 2010 року, яка була розглянута страховиком та за її результатами надана відповідь датована 21 січня 2011 року (вих..№150/0/3-11), за змістом якої страховиком роз'яснено порядок виплати страхового відшкодування, з визначенням переліку документів, які необхідно надати для прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування. (а.с.23-25) Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Об'єктом зобов'язання є відшкодування, яке заподіювач зобов'язаний надати потерпілому. Зміст зобов'язання становлять право потерпілого і обов'язок заподіювача. Цим обов'язком є вчинення дій, за допомогою яких фізичне та психічне (душевне) благополуччя було б поновлено, право потерпілого - отримати таке відшкодування. Обов'язок заподіювача шкоди по її відшкодуванню виникає за певних юридичних фактів, до них належать: наявність моральної шкоди; неправомірні дії (бездіяльність) заподіювача; причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача і шкодою, що спричинена; вина заподіювача. Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов'язання. Отже порушенням договірних зобов'язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються. Враховуючи, що вимоги позивача стосуються правовідносин, які виникли з приводу виконання зобов'язань за договором страхування, які регулюються положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому дана правова норма не поширюється на випадки коли моральна шкода завдається порушенням зобов'язання, тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача пред'явлених до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» про відшкодування моральної шкоди, яка оцінюється позивачем в розмірі 3000,00 грн., та відмовляє в позові в цій частині, інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не доведено. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова», третя особа [PERSON] про виплату страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати понесені позивачем до подання позову до суду не є витратами на правову допомогу. Витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу України) та можуть бути відшкодовані особі у разі пред'явлення вимог про стягнення таких збитків. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про адвокатуру» оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, в межах даного спору інтереси позивача [PERSON] здійснював представник [PERSON], повноваження представника підтверджується нотаріально посвідченою довіреністю від 16 березня 2012 року (а.с.85), доказів, що мають підтвердити правовий статус даної фізичної особи, як адвоката, відповідно до положень Закону України «Про адвокатуру», суду надано не було. В порядку ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки в межах даного спору судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed