Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду 11.08.2017 року з позовом до [PERSON], третя особи: Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, посилаючись на те, що відповідач має чотирьох малолітніх дітей: [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON],[INFO]. Відомості про батька дітей зазначено за вказівкою заявника відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Відповідач веде аморальний спосіб життя, приходить до дитячого садочку в нетверезому стані, діти занедбані, кошти, які вона отримує на утримання дітей використовує на алкогольні напої та цигарки,ходить з дому до друзів і там проводить весь час. Під час відвідування родини [PERSON] було виявлено,що діти знаходяться вдома самі,голодні,брудні,матері немає,кругом безлад,сліди нещодавньої гучної пиятики, розкидані пляшки,недопалки,сміття,залишки запліснявілої їжі. Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 11.07.2017 року було вирішено негайно відібрати малолітніх дітей від матері [PERSON] На даний час діти тимчасово влаштовані в сім'ю бабусі [PERSON] В зв'язку з вищевикладеним представник позивача змушений звертатися до суду з позовом, в якому прохає позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітніх дітей: [PERSON],[INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON],[INFO]; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей у твердій грошовій сумі на [PERSON] по 810 грн. на [PERSON], [PERSON],[PERSON] по 713грн, щомісячно на кожну дитину, з індексацією відповідно до закону та особисті рахунки дітей; передати дітей виконавчому комітету Лозівської міської ради Харківської області для подальшого їх працевлаштування; зберегти за ними право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; звільнити від сплати судового збору та стягнути його з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначила, що станом на 15.05.2018 року [PERSON] жодних зобов'язань не виконала, на контакт не йшла, на телефонні дзвінки не відповідає, жодного разу під час відвідування спеціалістами родини її не було вдома, офіційно не працевлаштована, умов для проживання малолітніх дітей не створила, веде асоціальний спосіб життя, вживає алкогольні напої. Відповідач в судове засідання не з'явилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в заяві пояснила, що дійсно так склалися життєві обставини, вона на теперішній час докладає зусиль щодо налагодження свого життя, вона має намір офіційно працевлаштуватися, має намір оформити спадок після смерті батька та облаштувати умови для повноцінного проживання для малолітніх дітей. Також має намір зміни свій спосіб життя, шкідливі звички, збиратиме всі необхідні документи, які будуть підтверджувати її спроможність виконувати батьківські обов'язки та виховувати дітей в рідній сім'ї. Вважає, що дітям буде краще в рідній сім'ї. Представник третьої особи служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області Пасічна І.В. в судове засідання не з'явилася, але надала суду клопотання в якому просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Крім цього від представників третіх осіб на адресу суду раніше надійшло пояснення щодо позовних вимог, в якому зазначено, що відповідач по справі самоусунувся від виховання сина [PERSON], 2012 року народження, а тому є всі підстави для позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої дитини. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] має чотирьох малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згідно повних Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00018361189, №0018361175, №00018361203, № 0001831153 від 13.07.2017 року реєстрація народження дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проведена відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України. Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради №7605 від 21.07.2017 року [PERSON] перебувала обліку в управлінні і отримувала державні види соціальних допомог при народженні дітей, як одинока мати, як малозабезпечена сім'я. Лозівський НВК «ЗНЗ-ДНЗ № 8» звернувся з поданням, в якому проінформував Службу у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про те, яка ситуація склалася з вихованцями їх закладу [PERSON] та [PERSON], а саме: був здійснений рейд до родини [PERSON] в зв'язку з погіршенням стану здоров'я [PERSON] у дитячому садочку та неможливістю викликати матір до садочку у телефонному режимі. Комісією було встановлено, що за місцем проживання сім'я відсутня, за слів бабусі, мати зібравши двох менших доньок переїхала до нової адреси: [ADDRESS]. На момент рейду будинок мав антисанітарний вигляд, зламані меблі, розбиті вікна, брудні розкидані речі по кімнатам, не винесене сміття та дитячі фекалії, на ліжках відсутня білизна. [PERSON] знаходилася в стані алкогольного сп'яніння. Згідно характеристик, виданих даним закладом, [PERSON] більш розвинутий ніж [PERSON], але діти доброзичливі, йдуть на контакт з дітьми, вміють проявляти свої емоції, фобій і страхів не виявлено. За період виховання дітей в садку, мати останнім часом приділяла мало уваги дітям, неодноразово приходила за дітьми до дошкільного закладу з ознаками алкогольного сп'яніння. В зв'язку з тим, що ситуація становила загрозу життю та здоров'ю дітей, малолітні відповідно до листа головному лікарю Лозівської міської лікарні Іваненку О.Г. від 17.03.2017 року №01-17/340 за соціальними показниками були влаштовані до Лозівської міської лікарні на обстеження та тимчасове перебування. Наказом Лозівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Лозівської міської ради Харківської області № 58 від 18.04.2017 року сім'я [PERSON] взята під соціальний супровід, як така, що опинилася у складаних життєвих обставинах. На підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області «Про негайне відібрання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]» від 11.07.2017 року №452 виплата державної соціальної допомоги при народженні дітей припинена в зв'язку з вилученням дітей. Згідно із законодавством України матері неодноразово виносилися офіційні попередження щодо відповідальності по дотриманню прав дітей, а саме 17.03.2017 року, 20.06.2017 року, 10.07.2017 року, але рекомендації спеціалістів жінка не виконувала, безвідповідально ставилася до виховання дітей. Відповідач [PERSON] з дітьми не спілкується, участі у їх вихованні не бере, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, їх життям та здоров'ям не цікавиться, не турбується про їх духовний та фізичний розвиток, підготовкою до самостійного життя, матеріально їх не утримує, тобто відсторонилася від виховання дітей. Згідно наказів Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області від 12 липня 2017 року №№ 9, 10, 11 та 12 малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], взяті на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах та проживають у сім'ї, у якій батьки або особи, що їх замінюють, ухиляються від виконання батьківських обов'язків. Наказом Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області від 17 липня 2017 року № 5-тв малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], влаштовані на тимчасове перебування в сім'ю бабусі [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], до остаточного вирішення питання щодо подальшої долі дітей. Згідно висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] за №02-13-8/934 від 10.08.2017 року вбачається, що [PERSON] має чотирьох малолітніх дітей, реєстрація народження яких проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Мати дітей ухиляється від виконання своїх обов'язків, не цікавиться життям та здоров'ям дітей, духовним, моральним та фізичним розвитком. Діти тимчасово влаштовані в сім'ю бабусі [PERSON] до остаточного питання щодо подальшої долі малолітніх. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно чотирьох малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З листа Лозівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Лозівської міської ради Харківської області № 309 від 05.05.2018 року та актів обстеження житлово-побутових умов від 27.02.2018 року та від 03.05.2018 року вбачається, що на даний час [PERSON] та [PERSON] проживають разом за вищевказаною адресою, 10.07.2017 року [PERSON] залишила дітей без нагляду та пішла з дому, з дітьми не спілкується. [PERSON] зробила косметичний ремонт, але документів для оформлення опіки не зібрала, до приміщення спеціалістів не допускала. спілкувалася тільки по телефону, після підтвердження факту, що бабуся залишає малолітніх дітей без нагляду, діти були вилучені із родини спеціалістами ОСД, поміщені до дитячого відділення Лозівської міської лікарні, а з 23.11.2017 року діти перебувають у КЗ ХОЦСПРД «Гармонія». Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов'язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими позивачем та третіми особами доказами, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов'язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON], не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан його здоров'я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що повністю відповідає інтересам дітей. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, покладених на них ст. 150 СК України, відносно малолітньої дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не надала доказів щодо її непрацездатності, наявності інших утриманців, а тому суд задовольняє позов і стягує з відповідача [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі по 713,00 гривень щомісячно на кожну дитину з індексацією відповідно до закону, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 11.08.2017 року та до повноліття дітей. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення кожної дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 14) ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи те, що позивачем заявлені вимоги немайнового (позбавлення батьківських прав) та майнового (стягнення аліментів) характеру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1280 гривень 00 копійок (на час звернення із позовною заявою до суду). У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved