Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що відповідачі по справі постійно поширюють інформацію серед жителів міста Андрушівка та сіл району, про те, що він як керівник відділу в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області зловживає своїм службовим становищем, зокрема, що ним незаконно було передано землі запасу розташовані на території Зарубинецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області особам, які не мали права на набуття у власність та користування відповідних земель, а також, що позивач покриває беззаконня в діях по земельних питаннях в межах території Зарубинецької сільської ради. В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідачі поширюють інформацію яка не відповідає дійсності, чим порочять його честь, гідність та ділову репутацію. Крім усного розповсюдження вищевказаної інформації відповідачі також викладали зазначену інформацію в листах, які надходили до Зарубинецької сільської ради Андрушівського району, Андрушівської районної ради, та які розповсюджувалися серед жителів населених пунктів Андрушівського району. В поданій позовній заяві позивач вказав, що відповідно до своїх посадових обов`язків він не має жодного відношення до розпорядження землями, як в межах населених пунктів так і за їх межами. Внаслідок поширення відповідачами негативної недостовірної інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, позивач переніс моральні страждання, втратив душевний спокій, та крім того, було порушено стосунки позивача з колегами і знайомими. Враховуючи вищезазначене позивач просить суд, зобов`язати [PERSON] спростувати, як такі, що не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та його ділову репутацію, поширені відомості викладені у зверненні до голови, депутатів, членів виконкому Зарубинецької сільської ради Андрушівського району, листі голові районної ради [PERSON] шляхом у такий же спосіб у який вони були поширені. Зобов`язати [PERSON] спростувати, як такі, що не відповідають дійсності, порочать честь, гідність та його ділову репутацію, поширені відомості викладені у зверненні до сесії Зарубинецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області шляхом у такий же спосіб у який вони були поширені. Стягнути з [PERSON] на його користь кошти в сумі 10000 грн. на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Стягнути з [PERSON] на його користь кошти в сумі 10000 грн. на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Стягнути з відповідачів понесені судові витрати. 10 грудня 2018 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшли заперечення на позовну заяву в яких останній вказав, що позивач надає інформацію, що не відповідає дійності. При цьому вказав, що дійсно виступав на загальних зборах жителів села Зарубинці та надсилав звернення до вказаних позивачем органів, в яких містилася критика дій позивача, однак на той час ні заперечень ні скарг на його адресу не надходило. Крім того відповідач вказав, що позивач в присутності представників облдержгеокадастру на прийомі в м.Андрушівка не маючи відповідних документів на земельні ділянки інформував про неправомірні вимоги жителів с.Тарасівка. Щодо твердження позивача про те, що він немає жодного відношення до розпорядження землями, відповідач вказав, що позивач був членом комісії по питанню виділення земельної ділянки в межах села Тарасівка. Відповідач не вбачає в свої діях приниження честі, гідності і ділової репутації позивача. 14 грудня 2018 року від відповідача по справі [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що заяву, яка була адресована сесії Зарубинецької сільської ради та Андрушівському відділенню Бердичівської регіональної прокуратури було направлено від жителів сіл Зарубинці, Тарасівка та Лісівка, і у вказаній заяві містяться дев`ятнадцять підписів в тому числі і його. Таким чином, подана заява носить колективний характер і не може бути визнана такою, що підтверджує його особисте ставлення до позивача. Крім того, в заяві відсутні облесливі вислови, котрі зачіпають честь, гідність, та ділову репутацію позивача. Щодо заяви до Голови, депутатів, членів виконавчого комітету Зарубинецької сільської ради від 26 вересня 2018 року, то її було складено [PERSON] . В поданому відзиві відповідач [PERSON] вказав, що особисто ним жодна інформація, що зачіпає честь, гідність та ділову репутацію позивача не розповсюджувалась. На думку відповідача позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є недоведеною, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження фізичних та дужевних страждань. Враховуючи вищевказане відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 02 січня 2019 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на заперечення [PERSON] в якій вказав, що в поданому запереченні [PERSON] не спростовано поширення інформації серед жителів м.Андрушівка та сіл району щодо зловживання [PERSON] службовим становищем, в листах які надсилалися відповідачем до голови, депутатів, членів виконкому Зарубинецької сільської ради, в листі голові районної ради [PERSON] . де безпосередньо [PERSON] виклав негативну і неправдиву інформацію стосовно позивача. Щодо заперечень про відшкодування моральної шкоди вказав, що в зв`язку з образами з боку [PERSON] він зазнав душевних страждань, в нього погіршився психічний стан здоров`я, порушився сон. 02 січня 2019 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив [PERSON] в якій вказав, що посилання [PERSON] на те, що заява адресована сесії Зарубинецької сільської ради Андрушівського району була направлена не від його імені та має колективний характер не відповідає дійсності оскільки ініціатором заяви був саме [PERSON] , і у вказаній заяві викладено його особисте ставлення до позивача, а саме його прізвище пов`язано зі словами "корупція" та "втручання в діяльність територіальних громад", що нічим не підтверджено. Крім того, твердження відповідача [PERSON] про те, що особисто ним жодна інформація, яка зачіпає честь, гідність та ділову репутацію позивача не розповсюджувалась, не відповідає дійсності. Щодо заперечень відповідача про відшкодування моральної шкоди позивач вказав, що він працює на державній службі більше тридцяти років, з яких довгий час є працівником Держгеокадастру, та поширення відповідачами недостовірної інформації відносно нього стало причиною сильного хвилювання, внаслідок чого у позивача погіршився психічний стан здоров`я, порушився сон, було втрачено душевний спокій та рівновагу. 14 травня 2019 року відповідач [PERSON] подав до суду заперечення в яких зазначив, що на вимогу позивача він вибачився перед позивачем [PERSON] на зборах жителів села Зарубинці та опублікував оголошення з вибаченням в районній газеті [INFO]". Вважає, що вимоги позивача виконав, просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Позивач та його представник адвокат Гарастівський С.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позов просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначив, що через надану йому недостовірну інформацію він дійсно безпідставно звинуватив [PERSON] в некомпетентності, зокрема в тому, що останній разом з іншими службовцями негативно впливає на ситуацію по земельних питання Зарубинецької сільської ради. Також вказав, що він дійсно друкував на компютері, підписував та розповсюджував вказані в позовній заяві листи та звернення серед населення та надсилав їх до відповідних органів. Зазначив, що інформацію спростував, перед [PERSON] вибачився, та розмістив в газеті відповідне повідомлення. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Яремчук О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача вказав, що особисто [PERSON] жодної інформації яка б зачіпала честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] не розповсюджував. Свідок [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні яке відбулося 11.06.2019 року вказали, що [PERSON] [PERSON] не ображав, та наклепу відносно нього не вчиняв. Свідок [PERSON] в судовому засіданні яке відбулося 05.07.2019 року пояснила, що вона як член ініціативної групи із с.Зарубинці їздила до голови районної ради [PERSON], при цьому, [PERSON] на вказаній зустрічі був відсутній. Спір виник через пасовище розміром 60 га. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] повідомляв його, що [PERSON] передав землю, за рахунок чого збагатився. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень статей 3,28 Конституції України честь і гідність людини визнано найвищою соціальною цінністю та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас, згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно частин 1,2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу,є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів(вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до положень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є керівником відділу в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області. Відповідач [PERSON] постановою пленуму Андрушівської районної організації ветеранів України від 16 жовтня 2015 року був обраний головою районної організації ветеранів (а.с.39). Згідно наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що жителями сіл Зарубинці, Лісівка та Тарасівка на сесію Зарубинецької сільської ради та в Бердичівську місцеву прокуратуру направлялися заяви в змісті яких мова йшла про те, що в 2015 році голова сільської ради запросила в кабінет до голови районної ради [PERSON] представинків сіл Зарубинці, Тарасівки, Лісівки - [PERSON] , [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та в присутності начальника районного відділу земельних ресурсів сказала, що не буде робити документації на пасовища через відсутність коштів, при цьому про відсутність земельних площ для пасовища мова не йшла. Через рік пасовищ не стало. В поданій заяві також вказано: "Хто дав право [PERSON] і [PERSON] втручатися в діяльність територіальних громад, це корупція. Вони вже тоді запланували передати пасовища як вільні землі спочатку в облдержеокадастру, а потім в Житомир-Агро-Інвест. Це грубе порушення Закону і перевищення своїх повноважень в питаннях відчуження об`єктів права власності територіальних громад" (а.с.11,47). Вищевказані заяви містять підписи дев`ятнадцяти осіб, в тому числі й підписи відповідачів по справі, при цьому вказані заяви носять колективний характер, та не містить образливих висловів, які б могли зачепити честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON] , оскільки заяви спрямовані до уповноважених органів з метою з`ясування правомірності дій вчинених [PERSON] , та у випадку підтвердження викладеної у заяві інформації - висловлення недовіри голові сільської ради. Дані заяви не підтверджують особисте ставлення відповідачів до позивача. В листі від 26 вересня 2018 року адресованому голові, членам виконкому Зарубинецької сільської ради [PERSON] зазначив, що: "Начальник земельного відділу Андрушівського району [PERSON] в присутності начальника обласної інспекції [PERSON] пообіцяв перевірити земельну ділянку, а після зміни обласного начальника відмовився, бо він покриває беззаконня в діях по земельних питаннях в Зарубинецькій сільській раді під керівництвом [PERSON] " (а.с.12-13). В додатковій інформації адресованій голові районної ради [PERSON] від голови районної ради ветеранів [PERSON] останній вказав, що: "Коли прибула [PERSON] в Тарасівку троє нахалів бувший голова райради [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] почали вмовляти її щоб обладнання заплановане в с.Тарасівку встановили на території дитячих садків в с.Зарубинцях і с.Лісівка додатково, дітей с.Тарасівка обікрали" (а.с.14). На думку суду, вказані вислови [PERSON] , які містяться у вищевказному листі та додатковій інформації в даному випадку не є оціночним судженням, а є саме недостовірною та негативною інформацією на адресу позивача [PERSON] . Відповідно до розміщеного [PERSON] повідомлення в районній газеті [INFO]" випуск [NUMBER] від [INFO] вбачається, що [PERSON] визнав, що через недостовірну інформацію, надану посадовими особами Зарубинецької сільської ради, Андрушівської райдержадміністрації, та облдержгеокадастру, він безпідставно звинуватив начальника в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області [PERSON] у некомпетентності, та повідомив, що в присутності депутатів Зарубинецької сільської ради та жителів с.Зарубинці на слуханні, яке відбулося 19 лютого 2019 року в приміщенні будинку культури с.Зарубинці, вибачився перед [PERSON] (а.с.77). Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація конституційного права, передбаченого ст.40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Згідно повідомлення наданого Андрушівським ВП Бердичівського ВП ГУ НП в Житомирській області вбачається, що [PERSON] звертався до Андрушівського ВП БВП ГУ НП в Житомирській області із заявою щодо неправомірних дій посадових осіб Зарубинецької сільської ради, яку в подальшому було зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №3845 від 24.10.2018 року. Згідно проведених за результатами розгляду поданої заяви перевірок та встановлених відомостей вбачається, що подана [PERSON] заява щодо неправомірних дій стосувалася посадових осіб Зарубинецької сільської ради, і жодним чином не відносилася безпосередньо до позивача по справі [PERSON] (а.с.48). У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що згідно з положеннями ст.277 ЦК України і ст.10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. В ході розгляду справи судом встановлено, що висловлені та поширені відповідачем по справі [PERSON] відомості викладені у зверненні до голови, депутатів, членів виконкому Зарубинецької сільської ради Андрушівського району, листі голові районної ради [PERSON] є фактичними твердженнями негативного характеру, поширення яких спричинило порушення особистого немайнового права позивача [PERSON] на повагу до його честі, гідності та ділової репутації як керівника в Андрушівському районі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області. Разом з тим, в ході розгляду справи вищевказані відомості поширені щодо [PERSON] були спростовані відповідачем [PERSON] шляхом розміщення відповідного повідомлення в районній газеті [INFO]" випуск [NUMBER] від [INFO], та таким чином до ухвалення рішення по справі вимогу позивача щодо спростування інформації було задоволено. Щодо позовної вимоги позивача до відповідача [PERSON] про спростування недостовірної інформації суд вважає, що в ході розгляду справи позивачем [PERSON] не доведено факт поширення відповідачем [PERSON] недостовірної інформації щодо нього, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, тому підстав для визнання недостовірною викладеної у зверненні до сесії Зарубинецької сільської ради Андрушівського району Житомирської області інформації та її спростування немає. Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. З огляду на те, що дії відповідача [PERSON] були неправомірними і такими діями позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що розповсюдженням відповідачем [PERSON] негативної недостовірної інформації відносно позивача була принижена його честь, гідність та ділова репутація, у зв`язку з чим [PERSON] зазнав моральних переживань, тому виходячи із ступеня та характеру завданих позивачеві моральних страждань, з додержанням принципів поміркованості, розумності та справедливості розмір відшкодування моральної шкоди визначається в розмірі 5000 грн. В частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] завданої моральної шкоди суд відмовляє в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованість, оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди напряму пов`язана з вимогою про зобов`язання спростування інформації, яка не знайшла підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1585,80 грн., з яких: 704,80 грн. - за позовну вимогу про захист честі, гідності та ділової репутації, та 881 грн. - за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди (1762,00 грн. : 2 = 881,00 грн.)

Outcome: partial