Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати незаконними дії ПАТ «Банк Руський Стандарт» стосовно розголошення персональних даних [PERSON] та їх розголошення третім особам; заборонити ПАТ «Банк Руський Стандарт» вчиняти подальші дії стосовно передання моїх персональних даних іншим третім особам та розголошувати інформацію стосовно рахунків [PERSON], платежів, сум заборгованості, банківських операцій по кредитному договору №№ 161650 від 25 квітня 2013 року; визнати незаконними дії ПАТ «Банк Руський Стандарт» стосовно не надання [PERSON] тексту кредитного договору та відповідних документів до нього; стягнути з ПАТ «Банк Руський Стандарт» 50 000 грн. моральної шкоди та витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача та його представника не визнав та просить суд в їх задоволенні відмовити, надав суду письмові запереченні з додатками. В останні судові засідання представник відповідача не з'явився, але надав до суду письмове клопотання про розгляд справи в його відсутність, проти позовних вимог позивача заперечують в повному обсязі. Суд, вислухавши позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги необґрунтовані, не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання та не підлягають задоволенню у повному обсязі за наступних підстав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 25 квітня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Руский Стандарт» був укладений кредитний договір № 161650 на отримання готівки, згідно з яким Банк надав позивачу кредит у розмірі 11.000 грн. Позивач в свою чергу зобов'язувався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування ним та виконати інші зобов'язання, визначені Договором. Через деякий час у [PERSON] утворилась невелика заборгованість, але вони ніби врегулювали це з кредитодавцем і все було добре, позивач надсилав листа з приводу вирішення питання стосовно кредитних канікул. Але приблизно місяць тому позивач почав отримувати смс-повідомлення з погрозами конфіскації майна, крім того почали телефонувати його матері та погрожувати, що все заберуть. Почали доводити сім'ю позивача погрозами до нервового стану, матір до цього перенесла серцевий напад і він хвилюється, що ці погрози можуть привести до нового серцевого нападу. Позивачу постійно приходять смс з номерів, чомусь не (093), а просто [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. Зі [PERSON] зв'язалась якась «контора» та почала тиснути на нього з приводу повернення боргу. Він вимушений був звернутися за правовою допомогою і виявляється, що цей тиск - це не єдине, чим Відповідач порушив права позивача. Пунктом 4 статті 203 ЦК передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. При цьому і загальна норма права (пункт 1 статті 1047 та стаття 1055 ЦК) і спеціальна (пункт 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів") встановлюють письмову форму кредитного договору, як імперативну. Таким чином, договір в цілому або будь-яка його частина, вчинена без дотримання письмової форми є нікчемними. З підстав, передбачених пунктом 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитодавець зобов'язаний надати споживачеві оригінал кредитного договору, що містить всі додатки та умови, згідно яких виконуватиметься кредитне зобов'язання. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Закон зобов'язує доводити не факт ознайомлення споживача з умовами договору й прийняття їх, а факт передання споживачеві оригіналу договору у письмовій формі. Оригінали будь-яких додатків, додаткових умов чи правил, на які містяться посилання у тексті договору також мають бути надані споживачеві у письмовій формі в оригіналі. За таких обставин, договори про надання споживчого кредиту не можуть укладатися шляхом прийняття типових умов, що публікуються у засобах масової інформації, на інтернет-сайтах та точках обслуговування кредитодавця, що не підписуються споживачем та не надаються йому, як оригінал договору. Будь-яку частину договору, на яку є посилання у договорі, але не підписану споживачем, якщо її можна вилучити або змінити без його відома, за відсутності доказів отримання її споживачем в оригіналі, слід вважати нікчемною через недотримання письмової форми (пункт 2 статті 207 ЦК). Не передання споживачеві оригіналу договору є істотним порушенням, яке обмежує споживача в реалізації своїх прав, зокрема права на відкликання згоди на укладання договору (частина 1 пункту 6 статті 11 Закону). Оскільки Законом передбачено, що перебіг строку на відкликання згоди розпочинається з моменту виконання кредитодавцем обов'язку, встановленого пунктом 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі не доведення зазначеного факту, строк на відкликання згоди на укладання договору є таким, що не сплив. Оскільки споживач має право відкликати згоду саме на укладання договору, то у випадку використання ним такого права, договір є не укладеним (правочин не вчинено). Регламент застосування наслідків недійсності такого договору зазначено у пункті 6 статті 11 Закону. На руки позивачу не було передано екземпляр кредитного договору, чим Відповідач грубо порушив його права, як споживача. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним мають враховуватись вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені діючим законодавством, зокрема Цивільним кодексом, Законом України від 12 липня 2001 року №2664-111 "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (стаття 6), Законом України від 12 травня 1991 року №1024-ХІІ "Про захист прав споживачів" (стаття 11) тощо. У відповідності до вимог статті 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відсутність у змісті кредитного договору істотних умов встановлених законом чи нормативним актом, або необхідних, виходячи зі змісту оферти та акцепту зумовлює не укладеність договору (правочин не вчинено). При цьому слід мати на увазі, що для договорів про надання споживчого кредиту існують особливі істотні умови (пункт 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"), не притаманні для інших банківських правочинів, зокрема - дата видачі кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту. Встановивши відсутність у змісті кредитного договору істотних умов, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення заборгованості чи визнання договору недійсним, оскільки у цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Пунктом 8 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Наведена норма використовується до будь-яких положень договорів про надання споживчого кредиту, включаючи ціну договору. Пунктом 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено імперативне правило щодо письмової форми оферти до договору про надання споживчого кредиту. Недодержання цієї форми, несвоєчасне чи неповне надання інформації про умови кредитування, надання недостовірної інформації вважається введенням в оману та надає споживачеві права вимагати розірвання договору і відшкодування заподіяних збитків (частина 1 пункту 7 статті 15 Закону) і моральної шкоди (пункт 2 статті 22 Закону). При цьому, слід враховувати вимоги чинного законодавства щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема належним та допустимим доказом надання оферти у письмовому вигляді є інформаційний лист (бюлетень, повідомлення, довідка тощо), яка підписана споживачем та містить передбачені законом відомості щодо запропонованих умов кредитування. Не є належним та допустимим доказом письмова декларація споживача (у змісті анкети чи договору) про отримання відомостей щодо умов кредитування, оскільки вона позбавляє можливості оцінити повноту, достовірність та своєчасність наданої інформації. Колекторська діяльність, що здійснюється як структурними підрозділами кредитодавців, так і сторонніми установами у порядку аутсорсінгу, та містить ознаки підприємницької практики, яка вводить споживача в оману або є агресивною забороняється. Перелік агресивних форм підприємницької практики, та таких, що вводять в оману встановлений статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" та не є вичерпним. Збитки, завдані споживачам через застосування нечесної підприємницької практики підлягають відшкодуванню винною стороною у повному обсязі. При задоволенні вимог споживача одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 2 статті 22 Закону). Відповідно до ст. 1076 ЦК України «Банківська таємниця» встановлено банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. У разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Таким чином, крім не надання позивачу договору та відповідної супроводжувальної документації, кредитодавець порушив його права ще і тим, що розголосив інформацію невідомим особам та незаконно скористався своїм структурним підрозділом з «вимагання» грошей, чим порушили права позивача, тому він звертається за їх захистом до суду. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З доводами позивача та його представника, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні суд погодитись не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, не відповідають вимогам діючого законодавства України і спростовуються поясненнями представника відповідача, наданими ним письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Суд вважає, що позовні вимоги позивача до ПАТ «Банк Руский Стандарт», який змінив свою назву на ПАТ «БАНК ФОРВАРД», про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є безпідставним і необґрунтованим та таким, що порушує права та інтереси Банку, норми матеріального права. Позивач просить визнати кредитний договір на отримання готівки недійсним. Суд із зазначеними припущеннями не погоджується з огляду на наступне. По-перше, відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до тексту Заяви №88152569, підписаної Клієнтом та поданої до Банку 16.03.2011 року, Клієнт виклав в ній 3 пропозиції (оферти) про укладення трьох різних договорів, що не заборонено законом: - кредитного договору (п. 1 Заяви Клієнта №88152569); - договору застави (п.2 Заяви Клієнта № 88152569); - договору про надання та використання платіжної карти (п.3 Заявки Клієнта №88152569) - з метою відкриття рахунку, користування таким рахунком за допомогою платіжної карти та отримання кредитних коштів (п.3 Заяви Клієнта №88152569). Відповідно до вимог чинного законодавства факт акцепту (прийняття) Банком однієї з зазначених пропозицій не веде до обов'язку Банку надати згоду відмову на пропозицію укласти інший договір, як і факт припинення дії одного з укладених договорів жодним чином не впливає на дію іншого укладеного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа (у даному випадку Банк), яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 ЦК України). Отже, 16.03.2011р. Банк отримав від Позивача пропозицію, що викладена в п. 3 Заяви №88152569, про укладення договору про надання та використання платіжної карти, в якій Позивач погоджується з тим, що акцептом оферти про укладення договору про надання та використання платіжної картки, в якій Позивач погоджується з тим, що акцептом оферти про укладення такого договору будуть дії Банку по відкриттю Позивачу поточного рахунку (п.4.2. Заяви №88152569), а строк для відповіді Банку на оферту Позивача про укладення Договору становить 18 місяців з дати Заяви №88152569 (п.6.2. Заяви №88152569). Банк в межах зазначеного строку, а саме 12.05.2011 року відкрив Позивачу поточний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку Карти, а отже вчинив дії для прийняття пропозиції, внаслідок чого відбувся факт укладення Договору про надання та використання платіжної карти №87517268 (надалі - Договір про Карту). Відповідно до п. 3 підписаної Позивачем Заяви №88152569, Договір про Карту укладений на умовах, викладених в Заяві №88152569, Тарифах по карткам Банку та Умовах надання та обслуговування платіжних карток Банку (надалі - Умови по Карткам) та які відповідно до п. 8 підписаної Позивачем Заяви №88152569 є складовою та невід'ємною частиною Договору про Карту. Відповідно до п. 14 Заяви №88152569, Клієнт розуміє і погоджується з тим, що складовою та невід'ємною частиною Договору про Картку є Умови по карткам. Відповідно до п. 8 Заяви 88152569 Клієнт з Умовами по карткам та Тарифами ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє, та їх положень зобов'язується неухильно дотримуватись. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ст. 639 ЦК України). Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Виходячи із зазначеного положення закону, Договір про Карту укладений у письмовій формі, оскільки його умови зафіксовані в Заяві №88152569, Умовах по карткам, Тарифах та рахунках-виписках, які щомісяця направляються Клієнту. При цьому, відповідно до підписаної Заяви №88152569, Позивач сам запропонував вважати вказані документи невід'ємною частиною Договору про Картку. Оскільки Договір про Картку укладений не шляхом підписання єдиного документу, а шляхом подання Заяви №88152569 Позивачем до Банку та один примірник Заяви №88152569 Позивача залишився у нього, а ще один - у Банку. Правочин може вважатися недійсним, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недотримання в момент його здійснення стороною загальних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину (ст. 203 ЦК України), а саме: - зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже: - відсутні положення законодавства, згідно яких Договір про Картку міг бути визнаний недійсним, а вимоги Позивача про визнання недійсним Договору про Картку є безпідставними; - Договір про Карту укладений Банком з Позивачем в письмовій формі, в порядку, встановленому чинним законодавством; - Договір про Картку укладений не шляхом підписання єдиного документу, а його зміст зафіксований в кількох документах, якими обмінялися сторони (у відповідності до ст. 207 ЦК України); - недостовірними є твердження Позивача про те, що ним не здійснювались дії, направлені на укладення Договору про Картку. По-друге, Позивач в позовній заяві та в судовому засіданні вказує на те, що Банком було порушено ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000р. щодо розкриття Банком банківської таємниці. Але Банком не було передано інформацію щодо Позивача третім особам, як в позовній заяві вказує Позивач та в судовому засіданні. Позивачем не надано до суду жодних доказів передання інформації про нього Банком третім особам. По-третє, Позивач та його представник вказують на те, що позивачу було нанесено моральну шкоду, однак не надав жодних доказів, що підтверджували б вину Банку у заподіянні йому моральної шкоди/страждань внаслідок порушення її прав, що оцінені у 50 000,00 грн.. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених чинним законодавством України, тому задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди може мати місце лише за умови доведення неправомірності дій та наявності в них вини Банку, а вина Банку в даному випадку судом не доведена. Відповідно до положень чинного законодавства України, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже згадані обставини підлягають доведенню позивачем. Таким чином, наявність втрат немайнового характеру відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, закріплених у ст.ст. 10, 57 - 60 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІУ від 18.03.2004 р., підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування, на загальних підставах. Позивач, посилаючись на порушення його прав та наводячи певні міркування на їх обґрунтування, одночасно не підтверджує будь-якими доказами наявність у нього втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство пов'язує виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до умов Договору №88152569, а саме п. 10.32 Умов Обслуговування, Банк вправі направляти Клієнтові відомості про виконання/неналежне виконання Клієнтом своїх зобов'язань за договором, іншої інформації, пов'язаної з Договором, а також комерційні пропозиції Банку за допомогою поштових відправлень, телефонного зв'язку, електронних засобів зв'язку, у тому числі SMS-повідомлень, факсимільному зв'язку, електронної пошти та інших засобів зв'язку на адреси (в т.ч. і на поштову адресу місця роботи Клієнта)/номера телефонів, повідомлені Клієнтом Банку в Анкеті або іншим способом. При цьому Клієнт несе всі ризики, пов'язані з тим, що спрямована Банком інформація може стати доступною третім особам. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Суд вважає, що Позивач подав позовну заяву до суду тільки з метою ухилитися від виконання взятих на себе зобов'язань за Договором. Таким чином, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК ФОРВАРД» «про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed