Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № CGR0GА00000255 від 16.02.2007 року, такий був укладений з [PERSON] на суму у розмірі 25000 дол. США зі сплатою 11,04 % річних з кінцевим терміном повернення 15.02.2017 року. В забезпечення зобов'язань позичальника 16.02.2007 року банком було укладено іпотечний договір з [PERSON] за умовами якого ним надано в іпотеку належний йому будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, позичальник свої зобов'язання по договору належним чином не виконував, у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 27.05.2014 року в загальній сумі з відсотками, пенею становить 19226,69 дол. США, що в еквіваленті до курсу НБУ складає 225913,61 грн. З огляду на зазначені обставини просить позов задовольнити, в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на будинок та земельну ділянку, що розташовані по [ADDRESS] виселивши відповідачів та інших осіб, що зареєстровані та/або проживають у вказаній квартирі. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідачі будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, від них не надійшло повідомлення про причини неявки, тому суд на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Як вбачається з письмового заперечення поданого відповідачем [PERSON], останній просить відмовити в задоволенні позову, оскільки, позивачем невірно було здійснено розрахунок заборгованості, такий є недоведеним та належно не обґрунтованим. Крім того, позивач не звертався із попереднім повідомленням про дострокове погашення всієї суми кредиту. Звернення стягнення на житловий будинок, який є предметом іпотеки, суперечить правам та інтересам малолітньої дитини [PERSON], який в ньому зареєстрований, а також задоволення позовних вимог буде суперечити ЗУ «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Представник третьої особи органу опіки і піклування Червоноградського міського суду Львівської області в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Оцінивши зібрані матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що згідно Кредитного договору № CGR0GА00000255 від 16.02.2007 року [PERSON] було надано кредит в розмірі 25000 дол.США зі сплатою 11,04 % річних з кінцевим терміном повернення 15.02.2017 року. Того ж дня з [PERSON] було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором та передано в іпотеку належний йому будинок за адресою: [ADDRESS]. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів. Розділом 4 кредитного договору передбачена відповідальність позичальника у випадку порушення ним зобов'язань, що виражена у сплаті пені в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу. Відповідно до п.п. 16.7.1 договору іпотеки у випадку якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані, іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі довідки КП «Комінтех» № 6739 від 2.07.2014 р., за адресою по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON] [INFO], який зареєстрований з 5.07.2013 р., та [PERSON] [INFO], який зареєстрований за вказаною адресою з 6.12.2013 р. У відповідності до п. 44 постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди при вирішенні справ даної категорії повинні виходити з того чи мала дитина право власності на предмет іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Судом встановлено, що на час укладення договору іпотеки від 16.02.2007 року відповідач [PERSON] був єдиним власником будинку по [ADDRESS]. Що стосується неповнолітнього [PERSON]., останньому не належить частка у спірному будинку, він зареєстрований у ньому без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки. [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, що стверджується дослідженим в судовому засіданні розрахунком заборгованості за договором з якого вбачається, що станом на 27.05.2014 р. перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 19226,69 дол. США, що в еквіваленті до курсу НБУ склало 225913,61 грн., яка складається з заборгованості за кредитом та відсотками, нарахованої і несплаченої пені. Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання зазначених вимог ЗУ "Про іпотеку" 21.12.2013 року направив на адресу відповідача [PERSON] вимогу про усунення порушення та добровільне виселення, про що свідчить реєстр поштових відправлень та квитанція про відправку. Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання, а також право на відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки. На підставі ст. 39 ЗУ "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, а також початкова ціна предмету іпотеки для його подальшої реалізації. Крім того, відповідно до п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року № 5 резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Разом з тим, відповідно до ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є законність. Так, Законом України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (частина 1 Закону). Виходячи із ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону. За своїм змістом даний Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмет застави та іпотеки, а саме : визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь - яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог. Крім того, згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 року, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Разом з тим мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Отже, встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, суд ухвалюючи відповідне судове рішення, відповідно до ст.217 ЦПК України вирішує питання про зупинення стягнення на час дії Закону. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» доведені та підлягають задоволенню. Крім того, статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved