Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

19.06.2014 року позивач звернувся з позовом до суду, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 16.09.2014 року просив ухвалити рішення, яким в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 80\~016, 12 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 808\~898,96 грн. за Договором про надання споживчого кредиту №11164599001 від 20.02.2009, укладеним між АКІБ УКРСИББАНК та [PERSON], звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру за адресою: [ADDRESS]; загальна площа: 51,4 кв.м; житлова площа: 29,2 кв.м. (на підставі Іпотечного договору № б/н від 05.06.2007) шляхом передачі Іпотекодержателю Публічному акціонерному товариству Дельта банк (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: вул. Щорса, буд. 36, корп. Б, м.Київ, Київська обл., 01001) права власності на вказане майно; визнати за Публічним акціонерним товариством Дельта банк (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: вул. Щорса, буд. 36, корп. Б, м. Київ, Київська обл., 01001) право власності на вказане майно. Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: вул. Щорса, буд. 36, корп. Б, м. Київ, Київська обл., 01001) право власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру: місце знаходження застави: [ADDRESS]; загальна площа: 51,4 кв.м; житлова площа: 29,2 кв.м. Припинити право власності Іпотекодавця [PERSON] на квартиру: Місце знаходження застави: [ADDRESS]; загальна площа: 51,4 кв.м; житлова площа: 29,2 кв.м., в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою. Витребувати від [PERSON] та передати ПАТ Дельта банк (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: вул. Щорса, буд. 36, корп. Б, м. Київ, Київська обл., 01001) технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Стягнути на користь ПАТ «Дельта Банк» (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: вул. Щорса, буд. 36, корп. Б, м. Київ, Київська обл., 01001) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3\~654 гривень з відповідача [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що 05.07.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 111645390000, згідно умов якого відповідач отримав 50000 дол. США, які зобовязався повернути у повному обсязі в строк до 05.05.2028 року або достроково зі сплатою 12,50 % річних за користування кредитом.. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком і [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 51, 4 кв.м., житловою площею: 29, 2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS].. Позивач стверджує, що на теперішній час відповідач свої зобов'язання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту належним чином не виконує, в результаті чого має заборгованість за кредитом, що і стало підставою, для звернення до суду з даним позовом. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року позов Публічного акціонерного товариства Дельта Банк було задоволено. В рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 85827, 36 дол. США, що згідно курсу НБУ на день ухваленні рішення (100дол. =1557.7517 гривень) складає 1\~ 336\~ 332 (один мільйон триста тридцять шість тисяч триста тридцять дві) грн. за Договором про надання споживчого кредиту № 11164539001 від 05.06.2007 року, укладеним між АКІБ УКРСИББАНК та [PERSON], звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру за адресою: [ADDRESS]; загальна площа: 51,4 кв.м; житлова площа: 29,2 кв.м. (на підставі Іпотечного договору № б/н від 05.06.2007) шляхом передачі Іпотекодержателю Публічному акціонерному товариству Дельта банк (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: вул. Щорса, буд. 36, корп. Б, м. Київ, Київська обл., 01001) права власності на вказане майно. Визнано за Публічним акціонерним товариством Дельта Банк (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: вул. Щорса, буд. 36, корп. Б, м. Київ, Київська обл., 01001) право власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру: місце знаходження застави: [ADDRESS]; загальна площа: 51,4 кв.м; житлова площа: 29,2 кв.м. Припинено право власності Іпотекодавця [PERSON] на квартиру: [ADDRESS]; загальна площа: 51,4 кв.м; житлова площа: 29,2 кв.м., в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою. Витребувано від [PERSON] та передано ПАТ Дельта банк (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: вул. Щорса, буд. 36, корп. Б, м. Київ, Київська обл., 01001) технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] ІПН [NUMBER] на користь ПАТ Дельта Банк (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: вул. Щорса, буд. 36, корп. Б, м. Київ, Київська обл., 01001) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3\~ 654 гривень. Проте згодом, 14.08.2015 року [PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просила суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Дельта Банк до [PERSON], третя особа Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність, та призначити цивільну справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.10.2015 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року по справі було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному. У судовому засіданні, яке відбулось 11.12.2015 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила прийняти зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Державна реєстраційна служба України про визнання договорів недійсними та зобовязання вчинити певні дії. Як вбачається з позовних вимог, позивач просить суд ухвалити рішення, яким: застосувати реституцію та повернути сторони Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» та [PERSON], в початковий стан. Визнати Договір споживчого кредиту №11164599000/11164599001 від 05 червня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] - недійсним. Визнати Додаткову угоду № 1 від 20 лютого 2009 року до Договору споживчого кредиту №11164599000/11164599001 від 05 червня 2007 року, укладену між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] - недійсною. Визнати Договір іпотеки зареєстрований у реєстрі за №2447 від 05 червня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») та [PERSON], предметом якого є - квартира в [ADDRESS] - недійсним. Визнати, укладений Договір купівлі - продажу прав вимоги між Публічним Акціонерним Товариством «УкрСиббанк» та Публічним Акціонерним Товариством «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року в частині передачі прав вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №11164599000/11164599001 від 05.06.2007 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №254 - недійсним. Зобов'язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції Одеської області (65036, м. Одеса, вул. Старицького, 10а) вилучити запис про Іпотечний договір №2447 від 05 червня 2007 року, який було внесено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у зв'язку з укладанням Іпотечного договору № 2447 від 05 червня 2007 року за Договором про надання споживчого кредиту № 11164599000/11164599001 від 05 червня 2007 року, предмет іпотеки місто Одеса, пр. Маршала Жукова, будинок № 24 (двадцять чотири)[ADDRESS] (сто два), власником якої є [PERSON] на праві приватної власності. Зобов'язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції Одеської області (65036, м. Одеса, вул. Старицького, 10а) вилучити запис №383 від 05 червня 2007 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, який було внесено на підставі укладання Іпотечного договору № 2447 від 05 червня 2007 року, об'єкт нерухомості розташований: - місто Одеса, пр. Маршала Жукова, будинок № 24 (двадцять чотири)[ADDRESS] (сто два), яке було передано в іпотеку за Договором про надання споживчого кредиту № 11164599000/11164599001 від 05 червня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») та [PERSON]. Визнати Договір про надання споживчого кредиту №11081540000 від 22.11.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «Дельта Банк») та [PERSON] - недійсним. Визнати Додаткову угоду № 1 від 20.02.2009 року до Договору про надання споживчого кредиту №11081540000 від 22.11.2006 року, укладену між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] - недійсною. Визнати Договір іпотеки, зареєстрований у реєстрі за №6189, від 22.11.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») та [PERSON], предметом якого є - квартира в [ADDRESS], посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] - недійсним. Визнати Договір поруки №62849 від 22.11.2006 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON] на виконання зобов'язань за кредитним договором №11081540000 від 22.11.2006 року - недійсним. Визнати, укладений Договір купівлі - продажу прав вимоги між Публічним Акціонерним Товариством «УкрСиббанк» та Публічним Акціонерним Товариством «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року в частині передачі прав вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №11081540000 від 22.11.2006 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №254- недійсним. Зобов'язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції Одеської області (65036, м. Одеса, вул. Старицького, 10а) вилучити запис, зареєстрований в реєстрі заборон за №678 на жиле приміщення - квартиру, реєстраційний номер обтяження 4100075, що знаходиться за адресою місто Одеса, проспект Жукова маршала, будинок під номером 10-В, квартира за номером 18, що належить [PERSON] на праві приватної власності та вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2015 року вказані позови були обєднані в одне провадження. В подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.02.2016 року залучено Публічне акціонерне товариство УкрСиббанк (м. Харків, пр. Московський, 60) у якості співвідповідача до участі у справі за зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа Державна реєстраційна служба України про визнання договорів недійсними та зобовязання вчинити певні дії. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Дельта Банк» - [PERSON] и підтримав позовні вимоги в первісній редакції від 19.06.2014 року, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні у задоволенні первісного позову просила відмовити, зустрічний позов підтримала, просила задовольнити, з підстав викладених у позові. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - [PERSON] первісний позов підтримала, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити, надала суду письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких, зокрема, вказувала на пропуск позивачем строку для оскарження зазначених договорів. Представник третьої особи Державної реєстраційної служби України у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, надав до суду пояснення, в яких просить вирішити справу у відповідності до норм матеріального і процесуального права без участі представника Укрдержреєстру. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, вважає, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобовязаннями щодо кредитного договору. В судовому засіданні встановлено, що 05.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11164599000, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у сумі 45\~000 дол. США, який зобовязалася повернути у повному обсязі в строк до 05 травня 2017 року або достроково зі сплатою 13,50 % річних за користування кредитом. 20.02.2009 року було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту, згідно якої номер договору змінено на № 11164599001, та відповідачу було продовжено кінцевий термін повернення кредиту до 05.06.2037 року. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 05.06.2007 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 51, 4 кв.м., житловою площею 29, 2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, пр.-т Маршала [PERSON] [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 05.06.2007 року за р. № 2422. На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобовязань АКІБ «УкрСиббанк». 08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору у Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», останнім було передано Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу. Отже на підставі ст. 514 ЦК України та вказаного Договору до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки у повному обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Частиною 1 ст. 638 ЦК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором не виконала, що має своє відображення у розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого Відповідач станом на 08.12.2014 року має заборгованість 69 048, 79 дол. США, яка складається з наступного: 41 356,12 дол. США - заборгованість за кредитом; 27 692, 67 дол. США - заборгованість за відсотками. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Також у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотеко держателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідачу [PERSON] як позичальнику та іпотекодавцю було направлено повідомлення вих. № 8956348_29.10.2013 від 29.10.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання порушеного зобовязання у тридцяти денний строк та вимога про добровільне звільнення приміщення, передачу ключів та документації. Стаття 39 ЗУ «Про іпотеку» закріплює, що уразі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Статтею 37 вказаного закону передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Крім того, відповідно до пункту 8 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України право власності на майно припиняється у разі звернення стягнення на нього за зобовязаннями власника. Суд звертає увагу на те, що позивачем ПАТ «Дельта Банк» було вжито усіх можливих та доступних заходів щодо відповідача для досудового врегулювання проблеми, однак це не призвело до повного погашення боргу. При вирішенні справи по суті суд звертає увагу на Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який набрав чинності 07.06.2014 року, яким встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яка вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що : таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд враховує той факт, що квартира № 102, яка розташована за адресою м. Одеса, пр-т Жукова Маршала, буд. 24, на яку звертається стягнення, не є єдиним житлом відповідачки [PERSON], що підтверджується інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, з яких вбачається, що [PERSON] крім спірної квартири також належить квартира № 200 в будинку 6 по пр.-ту [PERSON] в м. Одесі та квартира 18 в будинку 10-в по пр.-ту Маршала [PERSON] в м. Одеса, де вона зареєстрована та проживає. Також у відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача [PERSON] як з кредитора на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подані позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 3654 гривень. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» в повному обсязі. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. По - перше позивач зазначає, що надання кредиту за кредитним договором в іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства, однак, законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, зокрема, є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закон України «Про Національний банк України», постанови Національного банку України. Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії. Дійсно, іноземна валюта, що належить до валютних цінностей, відноситься до речей, обмежених (але не заборонених) у господарському обороті, і для них державою встановлені особливі правила використання. Але ні Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачали на прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті фізичним особам станом на дату укладання кредитного договору, а саме на 22 вересня 2006 року. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Тобто, закон допускає вираження зобов'язання та його виконання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 334 Господарського кодексу України, банки - це фінансові установи, функціями яких є залучення у вклади грошових коштів громадян і юридичних осіб як у національній так і в іноземній валюті та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик, відкриття та ведення банківських рахунків громадян та юридичних осіб. Фінансове посередництво здійснюється банками у формі банківських операцій, і їх основними видами є депозитні, розрахункові, кредитні, факторингові та лізингові операції. У ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дане визначення банківського кредиту - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб та громадян як у національній так і в іноземній валюті. Як кредитні у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розглядаються операції, зазначені у п. 3 частини першої та п.п. 3-7 частини другої ст. 47 цього Закону. Розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснення фінансового посередництва у формі кредитних операцій на підставі кредитного договору, є правом банку, що здійснюється на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті. Із норм ст. ст. 524, 533 ЦК України випливає, що грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях; сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, а якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом. Таким чином, закон дозволяє використовувати іноземну валюту при виконанні грошових зобов'язань, відповідно до закону. Згідно ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні і генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затверджених постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275, відповідно до п. 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. за № 15-93. Відповідно до п. 2.3. зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність», ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дозволяє зробити висновок, що наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національним банком видано йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, Національний банк України у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті, та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має ліцензію, яку видано НБУ у встановленому порядку. Правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті також підтверджується позицією НБУ в листі від 07.12.2009 р. за № 13-210/7871-22612, в оглядовому листі Вищого господарського суду України від 27.11.2001 року № 01-8/1289 пункт 6 та в листі Національного банку України від 21.02.2011 р. № 18-312/1010. Крім того, зазначена позиція викладена у ч. 10 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якій роз'яснено законність укладення кредитних договорів фінансовими установами в іноземній валюті у випадках та порядку, передбачених чинним законодавством. Відповідно до розділу «Зобов'язання, що виникають з договорів та інших правочинів» п.2 визначено, що Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету N 15-93 від 19 лютого 1993 року "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті (постанова від 21 березня 2001 р. № 6-7цс11). Всі наведені позивачем доводи стосуються загальних умов кредитного договору та по суті не впливають на надання кредиту та обов'язок його погашення. Кожне із положень, які зазначаються позивачем як незаконні не тягнуть за собою неможливість виконання предмету договору - надання і погашення кредиту та не можуть тягнути за собою визнання недійсним договору в цілому. Вказане передбачено положеннями ст. 217 ЦК України яка визначає, що недійсність окремих частин правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. Стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Відповідно до п. 11 Кредитного договору підписанням цього договору позичальник свідчив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. Таким чином твердження про те, що перед підписанням Кредитного договору позивач не отримав необхідної інформації щодо умов кредитування не відповідає дійсності. Крім цього, для отримання кредитних коштів позичальник мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до АКІБ «УкрСиббанк» що підтверджує усвідомлення своїх дій при укладанні Кредитного договору, позичальника ніхто не примушував брати кредит в іноземній валюті, це було його вільним волевиявленням, позичальник сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе. Про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору також свідчить і те, що з моменту укладення договору вона протягом тривалого часу належним чином виконувала умови кредитного договору, вчасно, в повному обсязі сплачувала грошові кошти за користування кредитом та не висловлювала до моменту звернення до суду із позовом свої письмові заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність кредитного договору в передбаченому законодавством порядку. Позичальник, згідно з ч. 2 ст. 1056 Цивільного кодексу України мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п. 6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в валюті - доларах США. Враховуючи викладене, позивач у позовній заяві свідомо посилається на обставини, які не відповідають дійсності та спростовуються безпосередньо копіями доданих до позовної заяви документів. В даному випадку на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Відтак, девальвація гривні знаходиться поза межами контролю Банків. Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2007 році з остаточною датою повернення кредиту у травні 2017 року. Очевидним є факт того, що протягом цього часу можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору. Тому, укладаючи кредитний договір, позивач цілком мала усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів. Таким чином, всі сторони за кредитним договором могли та повинні були розумно передбачити під час укладення зазначеного договору ймовірну зміну та коливання курсу валют. При укладанні договорів та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися. Позивач належним чином був повідомлений про сукупну вартість кредиту, в порядку та на умовах передбачених Правилами та Законом України «Про захист прав споживачів». Дані обставини доводяться підписанням Позивачем [PERSON] до Кредитного договору «графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та отримання позивачем інформаційного листа відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про що йдеться в п.п. 10.13 Кредитних договорів. Також у зустрічній позовній заяві [PERSON] просить визнати договори кредиту, іпотеки, поруки, купівлі-продажу недійсними, проте суду не надано жодних доказів, відповідно до яких слід визнати вказані договори недійсними. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Суд звертає увагу на те, що жодних, передбачених законом підстав для визнання договорів недійсними позивач за зустрічним позовом суду не надала. В силу положень ст.11 ЦК України взаємні права та обов'язки виникають на підставі договору. Не підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги, що укладений між Публічним Акціонерним Товариством «УкрСиббанк» та Публічним Акціонерним Товариством «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року в частині передачі прав вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №11164599000/11164599001 від 05.06.2007 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №254, з огляду на наступне. Відповідно до\~ст. 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України\~передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимог і за яким передається новому кредиторові. Згідно зі\~ст.514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами\~ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.655, ч.3 ст.656 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одно сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Обґрунтовуючи позов, позивач просить визнати недійсним вище вказаний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами з тих підстав, що банком було порушено порядок заміни кредитора у зобовязанні, а саме боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні. Проте, суд не може погодитись з вказаними позовними вимогами з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.215, ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України\~підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину\~ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частин 2, 3\~ст.207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як вбачається з матеріалів справи договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011року підписаний уповноваженими особами та скріплений гербовими печатками. Відповідно до\~ст.3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України\~закріплено принцип свободи договору, який передбачає право субєкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України\~Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними\~№ 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Крім того, згідно з п.26\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. За таких обставин, оскільки позивач не є стороною договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 08.12.2011року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», відтак суд не вбачає підстав, передбачених\~ст. 215 ЦК\~для визнання недійсним вказаного договору. Так статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Слід зазначити, що п.п. 10.12. Кредитного договору передбачено, що Позичальник надає Банку згоду передавати права і обовязки Банку за даним Договором третій особі, без отримання на це додаткової згоди позичальника. Отже доводи позивача про те, що її не було належним чином повідомлено про заміну кредитора судом не приймаються до уваги, оскільки ці доводи не ґрунтуються на вище зазначених вимогах закону, та не можуть бути підставою для визнання договору купівлі- продажу прав вимоги за кредитами недійсним. Не підлягають задоволенню вимоги про визнання договорів іпотеки від 22 листопада 2006 року та 05 червня 2007 року недійсними з наступних підстав. Як зазначалось вище 08.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, зокрема, і за укладеним з [PERSON] кредитним договором. П. 1.1 вказаного договору передбачено, що право вимоги за кредитами означає всі права вимоги кредитодавця до позичальника, а також права вимоги до осіб, які надають забезпечення за відповідними договорами забезпечення. Відповідно до відомостей з Державного реєстру іпотек 03.12.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] до вказаного реєстру були внесені відомості про Іпотекодержателя - ПАТ «Дельта Банк», підставу обтяження - Договір купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08.12.2011 р., реєстраційний номер обтяження 5076508. Позивач не довела наявність передбачених законом підстав, які б свідчили про визнання недійсними договорів іпотеки, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині за безпідставністю. Також суд зазначає, що вимоги позивача за зустрічним позовом про зобовязання реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції вчинити певні дії не можуть бути задоволенні так як реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції участі у справі не приймала, а від так не є відповідачем у даній справі, а третьою особою у справі є Державна реєстраційна служба України, таким чином суд позбавлений права зобовязувати особу, яка не приймала участь у справі вчиняти будь-які дії. Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини вбачається, що вказані вище вимоги позивачем пред'явлені до неналежного відповідача. У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК) Також згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК України). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. В той же час, представник позивача за зустрічним позовом не скористалась наданим їй правом та не заявила клопотання про залучення співвідповідача, положення ст.ст.\~11,\~33 Цивільного процесуального кодексу України\~представнику позивача були роз`яснені судом в судовому засіданні. Частиною першою\~статті 11 Цивільного процесуального кодексу України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст. 3 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України). За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Державна реєстраційна служба України про визнання договорів недійсними та зобовязання вчинити певні дії, оскільки позовні вимоги є не доведеними, необґрунтованими та безпідставними. Враховуючи викладене вище, та

Outcome: approved