Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами 11.08.2014 року, в позові просив стягнути з відповідача заборгованість за письмовим договором позики від 03.08.2012 року, просив стягнути за курсом на день постановлення рішення судом 4 614 072,70 гривень та 141 456,09 -3 відсотки річних за користування чужими грошовими коштами. Після звернення до суду позивач неодноразово доповнював та уточнював позовні вимоги 25.11.2014 року, збільшивши суму до стягнення, у зв'язку з підвищенням курсу долару до національної валюти України,19.12.2014 року, збільшивши суму до стягнення, у зв'язку з підвищенням курсу долару до національної валюти України,та звернувшись з позовними вимогами і до [PERSON], яка уклала з ним договір іпотеки, ставшим майновим поручителем по зобов'язанням свого сина, просив стягнути борг та звернути стягнення на предмет іпотеки, бо вартість предмету іпотеки значно нижче, чим сума заборгованості, просив визнати за ним право власності на предмет іпотеки, просив суд призначити судову будівельно- технічну експертизу для визначення вартості предмета іпотеки, а саме: нежитлових приміщень підвалу [ADDRESS] , остаточно уточнив свої позовні вимоги 22.04.2015 року, зменшивши суму для стягнення, у зв'язку з зменшенням курсу долару США по відношенню до національної валюти України, в іншій частині позовні вимоги залишилися незмінними, також просив стягнути судові витрати по сплаті вартості за проведення експертизи в ХНДІСЕ ім. Бокаріуса Н.С. Позивач та його представник за дорученням [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, на задоволенні позову наполягали. Позивач пояснив, що 03.08.2012 року позичив відповідачу [PERSON] 366 000,00 доларів США під просту розписку, яка була підписана відповідачем особисто в його присутності, відповідач позичав грошові кошти терміном на 1 рік, тобто до 03.08.2013року. За цей період відповідач повернув в рахунок виконання своїх боргових зобов'язань тільки 9 000,00 тисяч доларів США, ураховуючи ті обставини, що сума, яку він позичав відповідачу була немалою, він запропонував відповідачеві оформити договір застави(іпотеки) в забезпечення своїх зобов'язань. Відповідач запропонував йому укласти договір з його матір'ю [PERSON] В той же день він та [PERSON], яка погодилася виступити майновим поручителем за свого сина [PERSON] уклали іпотечний договір, предметом іпотеки згідно з яким є нежитлові приміщення підвалу [ADDRESS] . На його неодноразові звернення в телефонному порядку та при особистих зустрічах відповідач проти наявності боргу та необхідності виконання зобов'язань не заперечував, але продовжував користуватися безпідставно його грошима і борг не повертав, це спонукало позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Представник відповідача за дорученням [PERSON] позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував, про що звернувся до суду з письмовою заявою 22.04.2015 року в судовому засіданні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , суд приходить до наступного: Судом неодноразово роз'яснені учасникам процесу вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України стосовно тим обставинам, що докази подаються сторонами ,а судом тільки оцінюються. Суд вважає, що позивач обґрунтованість своїх вимог довів наданими суду доказами та доказами, витребуваними судом за клопотанням позивача. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлені наступні обставини й правовідносини. 03.08.2012 року відповідач [PERSON] на підставі письмового договору позики (який укладено в формі розписки) взяв в борг у позивача [PERSON] 366 000,00 доларів США , зобов'язавшись повернути до 03.08.2013 року . Свої зобов'язання відповідач своєчасно не виконав в повному обсязі, бо повернув борг частково протягом 2012-2013 років в обсязі 09 000,00 доларів США, остаточний борг в сумі 357 000 доларів США, що за курсом долара США до гривні України дорівнює 7 952 000,90 гривень не повернув , що змусило позивача звернутися в суд за захистом порушеного права. На підставі ст.1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти або інші речі, які визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ст.41 Конституції України право власності в Україні охороняється законом. На підставі ст.ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. На підставі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш чим як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підставі ч 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого ж самого роду та такої ж самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. Згідно вимог ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони(кредитора) певну дію( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право від боржника вимагати виконання його обов'язку. На підставі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Договір позики вважається безпроцентним ,якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує 50-тикратного розміру неоподаткованих мінімумів доходів громадян і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б одною з сторін. Згідно вимог ст.1050 ЦК України 2003 року якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України. На підставі ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були отримані позичальником від позикодавця. У випадках, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини -ці положення не застосуються. Таким чином, згідно з вимогами ст.1048 ЦК України судом ретельно досліджено розрахунок суми відсотків за договором позики, суд приходить до висновку, що відсотки розраховано згідно з вимогами договору позики та законодавства Згідно ст. 533 ЦК України 2003 року грошове зобов'язання має бути виконаним у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо іншій порядок її визначення не встановлений договором або іншим нормативно-правовим актом. Станом на 22.04.2015 року 3% річних за користування чужими грошовими коштами складаю 410 484 ,68 гривень, таким чином загальна сума заборгованості за договором позики станом на 22.04.2015 року становить 8 363 080,58 гривень. У відповідності до п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено «За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання» Суд приходить до висновку, що у зв'язку з тим, що глава 71 Цивільного Кодексу України передбачає, що правовідносинами тотожними є кредит, позика та банківський вклад, то застосування вимог Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем [PERSON] є доцільним та правомірним. 03.08.2012 року між позивачем по справі [PERSON] та відповідачкою по справі [PERSON] укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за №1654, в той же день на предмет іпотеки накладена заборона відчуження за №1655, яка внесена в Єдиний реєстр заборон відчуження нерухомого майна 03.08.2012 року о 16 годині 51 хвилина 15 секунд за № 12827408. П.23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачає При вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена. Згідно з п.1.1.2 укладеного іпотечного договору предметом іпотеки є нежитлові приміщення підвалу [ADDRESS] . У відповідності з п.1.1.3 укладеного договору «основним договором» або «договором позики» визначено договір позики безвідсотковий,укладений між іпотеко держателем та [PERSON], за яким строк виконання зобов'язання повернути гроші в сумі 2 982 900,00 гривень настає 03.08.2013 року. У відповідності з п.2.1 іпотечного договору іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку об'єкт нерухомості. Згідно з п.2.2 іпотечного договору цим договором забезпечуються зобов'язання за основним договором, п.2.3 вищевказаного іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання боржником зобов'язання за основним договором, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими кредиторами цього боржника до умов цього договору та положень чинного законодавства. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем (відповідачем) зобов'язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань боржником, а в разі невиконання вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки, тобто за рішенням суду. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи. У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. У відповідністю зі ст. 33. Закону України «Про іпотеку» врегульовано підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки і належить державному чи комунальному підприємству або підприємству, більш як 50 відсотків акцій (часток, паїв) якого перебуває у державній власності, здійснюється на підставі рішення суду. Якщо предметом іпотеки є два або більше об'єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є об'єкти, які належать різним особам, та задоволення отримується за рахунок частини переданого в іпотеку майна, ті іпотекодавці, на майно яких було звернено стягнення, мають право на пропорційне відшкодування від іпотекодавців, на майно яких не зверталось стягнення, і набувають прав іпотекодержателя на частину майна, на яку не було звернено стягнення, для забезпечення такого відшкодування. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно з ч.І ст.4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації. За змістом ст.ст. 25.26 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №410 від 31 березня 2004 року внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснюється реєстратором на підставі повідомлень іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду. Запис про обтяження майна може бути виключений ним на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису. Реєстратор вносить до реєстру відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що порушень при укладені іпотечного договору 03.08.2012 року не було, тимчасовий порядок державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №410 від 31 березня 2004 року внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснено приватним нотаріусом ХМНО Яновою О.Є. належно, тобто обтяження нерухомого майна зареєстроване. У відповідності до ст. 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу" відчуження заставленого майна допускається тільки за згодою Заставодержателя. Крім того, згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до ч.1,3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. При цьому ціна продажу предмета іпотеки, згідно з ч. 6 ст. 38 Закону встановлюється на підставі оцінки майна, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Також суд вважає, що у відповідності до розділу 6 іпотечного договору Іпотекодержатель, має право звернути стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, виконавчим написом нотаріуса, або в позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотеко держатель письмово повідомляє іпотекодавця або шляхом продажу предмету іпотеки від власного імені будь-якій стороні у відповідності зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається ВИКЛЮЧНО за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Позивачем доведено суду, що він був позбавлений можливості повідомити іпотекодавця [PERSON] належним чином, бо відповідач [PERSON] приховав від нього факт смерті своєї матері, яка померла [INFO] року. Про порушення свого права на грошові кошти позивач дізнався 03.08.2013 року, коли відповідач не повернув йому борг. Факт смерті іпотекодавця [PERSON] підтверджується актовим записом про реєстрацію смерті № 2661 ,який виконано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. 19.08.2013 року відповідач по справі [PERSON] звернувся до 6-ї Харківської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом та за заповітами від 07.12.2004 року та від 26.02.2007 року. 06.09.2013 року між [PERSON] та іншим спадкоємцем [PERSON] було укладено договір про поділ спадщини, який посвідчено Державним нотаріусом 6-ї Харківської Державної нотаріальної контори та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за №1-1063, який укладено з урахуванням рівності часток спадкоємців у спадщині [PERSON] надано право на отримання свідоцтва на спадщину на частину майна після смерті матері, [PERSON] у порядку спадкування за законом та заповітом, до спадкової маси включено речове право на нерухоме майно: нежитлові приміщення підвалу [ADDRESS]. У відповідності з вимогами Закону України « Про забезпечення права на справедливий суд», який набув чинності 28.03.2015 року та яким внесені відповідні зміни до ЦПК України, суди при постановленні рішень зобов'язані застосувати судову практику, ураховуючи позицію Вероховного Суду України та Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та комунальних справ. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та комунальних справ від 03.12.2014 року по розгляду касаційної скарги по справі за позовом ПАТ «Український страховий дім» до особи 2 звернуто увагу суду першої інстанції та Апеляційного Суду Харківської області на ті обставини,що у відповідності зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу права власності в порядку спадкування на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку,спадкоємець повинен здійснити дії,які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, закрема житловий будинок, іншу споруду. У відповідності зі ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини,якщо їм відомо про його борги. Суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] вимог діючого законодавста не дотримався, позивача [PERSON] своєчасно не сповістив, але прийняв спадщину й підписав Договір про поділ спадщини, яким нежитлові приміщення підвалу [ADDRESS] відійшли саме до його долі у спадщини. Таким чином, згідно з вимогами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що до [PERSON] перейшло право власності саме на предмет іпотеки, яким є вище перелічені нежитлові приміщення в [ADDRESS]. На ці приміщення згідно з вимогам и законодавства та умовами укладеного іпотечного договору від 03.08.2013 року розповсюджується стягнення як на предмет іпотеки. Проведеною ХНДІСЕ ім..Бокаріуса М.С. 10.03.2015 року судовою будівельно- технічною експертизою № 466 встановлена ринкова вартість нежитлових приміщень підвалу [ADDRESS]яка становить станом на березень 2015 року- 4 654 489,00 ( мільйонів чотири шістсот п'ятдесят чотири тисячі чотириста вісімдесят дев'ять гривень 00 копійок), Як встановлено вище за мотивувальною частиною судового рішення загальна вартість боргу [PERSON] перед [PERSON] на 22.04.2015 року становить 8 363 080,58(мільйонів вісім тисяч триста шістдесят три вісімдесят гривень 58 копійок), таким чином , суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу підлягають задоволенню в сумі 3 708 591,58 гривень (мільйони три тисяч сімсот вісім п'ятсот дев'яносто одна гривень копійок 58), тобто в тій частині, яка не покриває вимоги позивача шляхом стягнення на предмет іпотеки. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, але підлягають задоволенню частково. Суд приходить до висновку, що в позові до [PERSON] слід відмовити, бо у зв'язку зі смертю вона перестала бути дієздатною та правоздатною особою. Згідно з ч 4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідачка [PERSON] померла [INFO] року Ч. 1 ст.527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не впливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом зазначених норм, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннях у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (божника) за загальним правилом переходять до іншої особи- спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням. Позовні вимоги про стягнення судових витрат,які понесені позивачем в сумі 7 400,00 гривень при сплаті вартості проведення судової будівельно- технічної експертизи №466 від 10.03.2015 року підлягають задоволенню в повному обсязі. Судовий збір на користь держави згідно зі ст. 88 ЦПК України у сумі 3654,00 гривень суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON].

Outcome: partial