Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON]зернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 13.02.1956 року помер прадід позивача-Собослай [PERSON], а його дружина прабаба позивача - [PERSON] 12.12.1960 року. Після їх смерті відкрилась спадщина на належний їм будинок, що знаходиться в смт.Вілок по вул.Водяна, 13 (теперішня 15) Виноградівського району. Після їх смерті спадкоємцями за законом були [PERSON] (Франтішкович) дідо позивача по татовій лінії, [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, таке видано [PERSON] на 1/3 частину будинку з надвірними спорудами, що стосується інших двох третіх то вони залишені відкритими, оскільки спадкоємцями [PERSON] і [PERSON] спадщину прийнято, але вони не бажають оформляти свої спадкові права в передбаченому законом порядку. 18.05.2000 року помер дідо позивача [PERSON], 14.02.2004 року помер батько позивача [PERSON], 14.07.2005 року померла мати позивача [PERSON], а 20.12.2014 року померла баба позивача по татовій лінії [PERSON] Після смерті діда позивача [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до складу якого, зокрема, входить 1/3 частина житлового будинку, що розташований по вул. Водяній, 15 (колишня 13) в смт.Вилок, Виноградівського району, Закарпатської області, з надвірними спорудами. 1/3 спадкового будинку належала дідові позивача на праві власності, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.08.1977 року та наявного на ньому реєстрового напису Виноградівського міжміського БТІ, що також підтверджується довідкою Виноградівського РБТІ. Батько позивача і баба позивача, прийняли спадщину після смерті діда, в порядку ст.549 ЦК України (1963 р), оскільки проживали разом з дідом однією сімєю в спадковому будинку і фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, однак свої спадкові права належним чином через нотаріальну контору не оформили і свідоцтва про право на спадщину не отримали. У відповідності до ч.2 ст.548 ЦК України (1963 р.) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже батькові позивача та його бабі належало в порядку спадкування після смерті [PERSON] по 1/6 спадкового будинку, як спадкоємцям першої черги за законом, які прийняли спадщину в порядку ст.549 ЦК України (1963 року). Після смерті батька позивача- Собослай Т.Т., єдиними спадкоємцями за законом першої черги були його мама баба позивача [PERSON] та мати позивача його дружина [PERSON], які в порядку ст.1268 ч.3 ЦК України (2003 року) спадщину прийняли, оскільки постійно проживала разом з нами за вище вказаною адресою, набувши таким чином права власності частину будинку, успадковану батьком після смерті діда, що знаходиться в смт.Вілок, по вул.Водяній, 15 (колишня, 13) Виноградівського району. Після смерті [PERSON] 20.12.2014 року зі спадкоємців, які би могли спадкувати за нею, залишився тільки позивач її онук [PERSON] та його рідна сестра [PERSON], як спадкоємці четвертої черги за законом у відповідності до ст.1264 ЦК України. Оскільки від часу свого народження і по даний час позивач проживаю в спадковому будинку й проживав там разом з [PERSON] однією сімєю, більш, ніж пять років, то у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України позивач спадщину прийняв. Сестра позивача відповідачка по справі, спадщину ні в порядку ст.1268 ЦК України, ні в порядку ст.1269 ЦК України не прийняла і не вчинила жодної дії, яка би свідчила про її намір успадкувати вказаний будинок. На випадок своєї смерті ні дідо позивача, ні його баба, ні його батько, ні мати позивача- заповідального розпорядження не залишали. Згідно правової позиції вищих судових інстанцій України, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК України (1963 року), на момент смерті діда позивача, і ст.1249 ЦК України 2003 року, на момент смерті батька та баби, не було. В лютому 2016 року позивач звернувся до нотаріуса для видачі йому Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкового будинку, але нотаріусом позивачу було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючих документів на частину спадкового будинку та відповідної реєстрації речових прав на нерухоме майно, і розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Що стосується 2/3 частин спадкового будинку, які були прийняті як спадщина [PERSON] і [PERSON] Як видно із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого в 1977 році, дані особи, хоч і прийняли спадщину, але свої спадкові права не неї оформити відмовились. Крім того, як видно з довідки органу місцевого самоврядування, останні близько двадцять років тому, залишили місце свого постійного проживання, і з того часу нікому нічого не відомо про місце їх проживання, перебування, та їх подальшу долю. В свою чергу дідо позивача, [PERSON], який помер в 2000 році, добросовісно володів, розпоряджався і користувався вказаним будинком, в цілому, після відїзду [PERSON] та [PERSON] і до моменту своєї смерті. Після смерті батька позивача [PERSON] в 2004 році, через похилий вік баби позивача-Собослай В.О., позивач є єдиним залишився користувачем, розпорядником та володільцем зазначеного будинку з надвірними спорудами, що розташований в смт.Вілок по вул. Водяній, 15 Виноградівського району, що підтверджується довідкою органу місцевого самоврядування. І коли в 2014 році померла баба позивача-Собослай В.О., в позивача не було жодного сумніву в тому, що зазначений будинок з надвірними спорудами в цілому перейде у його власність, адже позивач вже більше 10 років добросовісно володіє, розпоряджається і користується даним нерухомим майном. Однак, як зазначалось вище, нотаріусом позивачу було розяснено про неможливість оформлення прав на будинок і запропоновано з цим питанням звернутись до суду. У зв'язку з тим, шо позивач вже більше ніж 10 років добросовісно користується та володіє 2/3 житлового будинку з навідрними спорудами, який досі не належить позивачу на праві власності, але надалі продовжує відкрито і безперервно володіти даним нерухомим майном - є необхідність у визнанні за позивачем права власності на ці дві третини житлового будинку за набувальною давністю. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з"явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, однак до суду подав заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого до неї позову. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. В судовому засіданні встановлено, що 13.02.1956 року помер прадід позивача-Собослай [PERSON], а його дружина прабаба позивача - [PERSON] 12.12.1960 року. Після їх смерті відкрилась спадщина на належний їм будинок, що знаходиться в смт.Вілок по вул.Водяна, 13 (теперішня 15) Виноградівського району. Після їх смерті спадкоємцями за законом були [PERSON] (Франтішкович) дідо позивача по татовій лінії, [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, таке видано [PERSON] на 1/3 частину будинку з надвірними спорудами, що стосується інших двох третіх то вони залишені відкритими, оскільки спадкоємцями [PERSON] і [PERSON] спадщину прийнято, але вони не бажають оформляти свої спадкові права в передбаченому законом порядку. 18.05.2000 року помер дідо позивача [PERSON], 14.02.2004 року помер батько позивача [PERSON], 14.07.2005 року померла мати позивача [PERSON], а 20.12.2014 року померла баба позивача по татовій лінії [PERSON] Після смерті діда позивача [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до складу якого, зокрема, входить 1/3 частина житлового будинку, що розташований по вул. Водяній, 15 (колишня 13) в смт.Вилок, Виноградівського району, Закарпатської області, з надвірними спорудами. 1/3 спадкового будинку належала дідові позивача на праві власності, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29.08.1977 року та наявного на ньому реєстрового напису Виноградівського міжміського БТІ, що також підтверджується довідкою Виноградівського РБТІ. Батько позивача і баба позивача, прийняли спадщину після смерті діда, в порядку ст.549 ЦК України (1963 р), оскільки проживали разом з дідом однією сімєю в спадковому будинку і фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, однак свої спадкові права належним чином через нотаріальну контору не оформили і свідоцтва про право на спадщину не отримали. У відповідності до ч.2 ст.548 ЦК України (1963 р.) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже батькові позивача та його бабі належало в порядку спадкування після смерті [PERSON] по 1/6 спадкового будинку, як спадкоємцям першої черги за законом, які прийняли спадщину в порядку ст.549 ЦК України (1963 року). Після смерті батька позивача- Собослай Т.Т., єдиними спадкоємцями за законом першої черги були його мама баба позивача [PERSON] та мати позивача його дружина [PERSON], які в порядку ст.1268 ч.3 ЦК України (2003 року) спадщину прийняли, оскільки постійно проживала разом з нами за вище вказаною адресою, набувши таким чином права власності частину будинку, успадковану батьком після смерті діда, що знаходиться в смт.Вілок, по вул.Водяній, 15 (колишня, 13) Виноградівського району. Після смерті [PERSON] 20.12.2014 року зі спадкоємців, які би могли спадкувати за нею, залишився тільки позивач її онук [PERSON] та його рідна сестра [PERSON], як спадкоємці четвертої черги за законом у відповідності до ст.1264 ЦК України. Оскільки від часу свого народження і по даний час позивач проживаю в спадковому будинку й проживав там разом з [PERSON] однією сімєю, більш, ніж пять років, то у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України позивач спадщину прийняв. Сестра позивача відповідачка по справі, спадщину ні в порядку ст.1268 ЦК України, ні в порядку ст.1269 ЦК України не прийняла і не вчинила жодної дії, яка би свідчила про її намір успадкувати вказаний будинок. На випадок своєї смерті ні дідо позивача, ні його баба, ні його батько, ні мати позивача- заповідального розпорядження не залишали. Згідно правової позиції вищих судових інстанцій України, якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК України (1963 року), на момент смерті діда позивача, і ст.1249 ЦК України 2003 року, на момент смерті батька та баби, не було. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. В лютому 2016 року позивач звернувся до нотаріуса для видачі йому Свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкового будинку, але нотаріусом позивачу було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючих документів на частину спадкового удинку та відповідної реєстрації речових прав на нерухоме майно, і розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду з посиланням на пункти 4.15, 4.18 Глави 10 Частини 2 «Порядку вчинення окремих видів нотаріальних дій», затверджених Наказом Мінюсту "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", від 22.02.2012, № 296/5, згідно до яких: -[PERSON] свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку». У зв'язку з тим, що за життя ні баба позивача- Собослай В.О., ні його батько- Собослай Т.Т., ні мати позивача- Собослай Ж.Й. не провели перереєстрацію будинку, зареєстрованого за дідом позивача [PERSON], який належав йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та відповідної проведеної у Виноградівському міжміському БТІ реєстрації, з метою оформлення права власності на належне їм спадкове нерухоме майно, необхідно за позивачем визнати право власності на зазначене спадкове майно у вигляді 1/3 частини будинку з надвірними спорудами, розташованого в смт.Вилок, по вул.Водяній, 15, в судовому порядку. Згідно ст.27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Що стосується 2/3 частин спадкового будинку, які були прийняті як спадщина [PERSON] і [PERSON] Як видно із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого в 1977 році, дані особи, хоч і прийняли спадщину, але свої спадкові права не неї оформити відмовились. Крім того, як видно з довідки органу місцевого самоврядування, останні близько двадцять років тому, залишили місце свого постійного проживання, і з того часу нікому нічого не відомо про місце їх проживання, перебування, та їх подальшу долю. В свою чергу дідо позивача, [PERSON], який помер в 2000 році, добросовісно володів, розпоряджався і користувався вказаним будинком, в цілому, після відїзду [PERSON] та [PERSON] і до моменту своєї смерті. Після смерті батька позивача [PERSON] в 2004 році, через похилий вік баби позивача-Собослай В.О., позивач є єдиним залишився користувачем, розпорядником та володільцем зазначеного будинку з надвірними спорудами, що розташований в смт.Вілок по вул. Водяній, 15 Виноградівського району, що підтверджується довідкою органу місцевого самоврядування. І коли в 2014 році померла баба позивача-Собослай В.О., в позивача не було жодного сумніву в тому, що зазначений будинок з надвірними спорудами в цілому перейде у його власність, адже позивач вже більше 10 років добросовісно володіє, розпоряджається і користується даним нерухомим майном. Однак, як зазначалось вище, нотаріусом позивачу було розяснено про неможливість оформлення прав на будинок і запропоновано з цим питанням звернутись до суду. У зв'язку з тим, шо позивач вже більше ніж 10 років добросовісно користується та володіє 2/3 житлового будинку з навідрними спорудами, який досі не належить позивачу на праві власності, але надалі продовжує відкрито і безперервно володіти даним нерухомим майном - є необхідність у визнанні за позивачем права власності на ці дві третини житлового будинку за набувальною давністю. Статтею 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це манно (набувальна давність). Відповідно до ст. 344 ЦК України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. Відповідно до ст. 181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких с неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Дані 2/3 будинку з надвірними спорудами є нерухомим майном. Згідно із ст. 344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме маймо набуваєгься за рішенням суду. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ним Кодексом. Кодекс набув чинності з 1 січня 2004 р., а значить перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати з 1 січня 2001 р. Перебіг строку володіння майном для мене розпочався з моменту смертібатька позивача 14.02.2004 року. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція). Перший протокол та протоколи № 2. 4, 7, 11 до Конвенції. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа мас право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в Інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймі "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обгрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини поняття "майно" включає в себе, як "фактичне майно", так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі "Совтрансавто-Холдинг проти України" (заява № 48553/99). Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист нрав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати "володіння майном", про яке йдеться у ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд у примусовому порядку. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, враховуючи практику Європейського суду особа може звернутися за захистом свого права і тоді, коли вона ще не отримала майно, проте набуде його в законному порядку. Як видно з доданих до позовної заяви документів, я безперешкодно користуюсь даним нерухомим майном, інші особи на володіння та користування даним майном на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляли і не заявляють, придатність нерухомого майна до використання ніким не оспорюється. Позивач й надалі продовжує безперервно володіти нерухомим майном. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Outcome: approved