Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом ПАТ КБ «ПриватБанк»; Банк) звернулося до суду з зазначеним позовом до [PERSON] (далі за текстом Відповідач). В обґрунтування позовних вимог Банк зазначив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 01 квітня 2011 року уклали кредитний договір без номеру, за умовами якого Банк зобовязався надати [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 2000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач зазначив у позові, що свої зобовязання перед [PERSON] Банк виконав, надавши їй кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/ 70/, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. У позові зазначено, що після отримання кредиту [PERSON] свої кредитні зобовязання не виконала належним чином, в результаті чого у неї перед Банком станом на 07 серпня 2017 року утворилася заборгованість у сумі 22248,43 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 2430,75 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 16182,04 грн., заборгованості за пенею та комісією 2100 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1035,64 грн., яку просять стягнути з відповідача на користь Банку, а також 1600 грн. судового збору. Про місце, дату і час судового засідання учасники справи повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] надала суду свої письмові заперечення на позовну заяву про стягнення з неї заборгованості (а.с.46-50), в яких зазначила, що позовні вимоги до неї ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки кредитний договір між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений 01 квітня 2011 року. Нею, [PERSON], як студенткою Дніпропетровського Держаного Університету Внутрішніх Справ на підставі вищезазначеного договору було отримано у Банку 2000 грн. Згідно з пунктом 1.1.7.15. договору від 01 квітня 2011 року Банк має право інформувати Клієнта про настання термінів виконання зобов'язань Клієнта перед Банком щодо погашення заборгованості, а також про виникнення простроченої заборгованості за наявними перед Банком зобов'язаннями за будь-якими каналами звязку, включаючи відправку SMS-повідомлень на телефон Клієнта, повідомлення в мобільному додатку «Приват-24», поштові листи, телеграми, голосові повідомлення, повідомлення електронною поштою і іншим засобам комунікації. Згідно з пунктом 1.1.7.24. Договору від 01 квітня 2011 року Сторони зобов'язуються врегулювати спори і претензії, які виникають у зв'язку з виконанням Договору, шляхом переговорів. З моменту порушення нею, [PERSON], п.2.1.1.5.5 Умов договору та правил надання банківських послуг про зобовязання погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» жодного разу не інформувало її про порушення умов договору будь-якими каналами зв'язку. Таким чином, відповідач вважає, що до моменту подання позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконало вищезазначених пунктів договору, чим порушило її право на досудове врегулювання спору. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязався сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Останню операцію у вигляді зняття грошової суми у розмірі 2000 грн. за кредитним договором вона, [PERSON], здійснила 04 лютого 2014 року, а тому за п.2.1.1.7.6 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 30 днів, тобто з 04 лютого 2014 року. Відповідно до умов кредитного договору від 01 квітня 2011 року, укладеного між сторонами, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється вимагати повернення споживчого кредиту з вичерпаним терміном позовної давності. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). З посиланням на судову практику судів України у цивільних справах даної категорії, на ст.ст.261,266,509 ЦК України відповідач просить постановити судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до неї, [PERSON], у повному обсязі, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності три роки, бо позов поданий до суду, як зазначила відповідач, 13 вересня 2017 року; нема правових підстав для стягнення одночасно з відповідача пені і штрафних санкцій; виходячи з розміру кредиту в 2000 грн. нарахована процентна складова у розмірі 16182,04 грн. свідчить про невідповідність нарахування відносно суми кредиту. У судове засідання відповідач не явилася, надала письмову заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, вимоги в запереченнях, наданих нею суду раніше, підтримує в повному обсязі, у задоволенні позову просить відмовити (а.с.105). Представник позивача за довіреністю [PERSON] у своїх письмових поясненнях від 26 жовтня 2017 року (а.с.53-56) і письмовій відповіді від 23 березня 2018 року на пояснення (заперечення) відповідача у справі (а.с.108-110) зазначила, що відповідно до укладеного договору без номеру від 01 квітня 2011 року [PERSON] отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо посилання Відповідача на Закон України "Про захист прав споживачів", Банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення Відповідача з умовами кредитування є положення ч.2 ст.638, ч.2 ст.642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Представник позивача наполягає, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносин, оскільки цей Закон визначає поняття споживчого кредиту як кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Тобто, зазначає представник позивача, Відповідач не правомірно в даному випадку посилається на вищевказаний Закон. Окрім того, в анкеті-заяві зазначено: «Я ознайомився (-лась) і згоден (-на) з Умовами та правилами. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в «ПриватБанку». Таким чином, підписавши анкету-заяву, Відповідач підтвердила, що вона була ознайомлена з умовами кредитування та погодилася з ними, що засвідчила власним підписом. Отже, погашаючи заборгованість по кредиту, Відповідач прийняла умови договору та погодилася з ними. Щодо стягнення штрафів, пені та неустойки, представник відповідача посилається на ст.ст.526, 527, 530, 549, 550, 551, 624, 629 ЦК України, і стверджує, що оскільки умовами кредитного договору від 01 квітня 2011 року передбачено право Банку нараховувати і стягувати пеню, неустойку і штрафні санкції за порушення умов кредитного договору відповідачем, тому цілком обґрунтовано позивач просить стягнути з відповідача 2100 грн. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. фіксованої частини штрафу і 1035,64 грн. процентної складової штрафу. Заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке грунтується на ст.61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст.549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Щодо посилання відповідача на процентну складову штрафу представник позивача зазначила, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором на 07 серпня 2017 року штраф становить 500 грн. (фіксована частина) 1035,64 грн. - штраф (процентна складова), а 16182,04 грн. (сума, на яку посилається Відповідач) - заборгованість по процентам за користування кредитом. Щодо строків позовної давності представник позивача з посиланням на ст.ст.256, 257, 259, 261 ЦК України зазначила, що укладений між сторонами кредитний договір як кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загальноприйнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж, визначений чітко в грошових одиницях - ануітет, тощо. По даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 11.2017 року, на підтвердження чого Банком надана суду довідка про видачу кредитних карт і копія фотокартки з зображенням відповідача з перевипущеною карткою. Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача 26 серпня 2017 року, тобто до спливу строку позовної давності, як загальної так і спеціальної. У звязку з цим, зазначає представник позивача в своїх поясненнях, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності Позивачем дотримано при зверненні до суду. Також представник позивача зазначила, що при укладанні договору вся необхідна інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту була доведена до відома позичальника у вигляді другого примірника договору. Для зручності клієнтів у ПриватБанк організовано: цілодобова служба клієнтської підтримки [NUMBER]; цілодобовий онлайн чат, розміщений на сайті www.privatbank.ua; Інтернет-банк Приват24 www.privat24.ua; термінали самообслуговування, адреси розміщення яких можна подивитися на сайті www.privatbank.ua; смс-канал - послуга МоЬіІеBanking. Крім того, при необхідності отримання інформації (у тому числі виписок, довідок про розмір заборгованості та інше), клієнти ПАТ КБ "ПриватБанк" мають можливість ознайомитися з нею в обслуговуючому відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк". Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено обов'язок клієнта стежити за витрачанням коштів в рамках платіжного ліміту, саме тому заперечення відповідача в частині незнання наявності та суми заборгованості позивач вважає необгрунтованими. Представник позивача зазначила, що згідно виписки по рахунку Відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що [PERSON] знала про умови кредитування та визнала свої зобовязання за Договором. У звязку з зазначеним представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги Банку до [PERSON] в повному обсязі. Своєю заявою до суду представник позивача за довіреністю [PERSON] просить позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] розглянути за відсутності представника позивача, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі (а.с.113). З огляду на заяви сторін про розгляд справи без їх участі відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, заперечення проти позову відповідача, дослідивши письмові докази по справі, дав оцінку добутим доказам у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 01 квітня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір без номеру, за умовами якого Банк зобовязався надати [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 2000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредитний договір складався з занкети-аяви клієнта, витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до зазначеного відповідач отримала платіжну картку з кредитними коштами на ній (а.с.7-32). Згідно ст.ст.207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. 01 квітня 2011 року [PERSON] звернулася до позивача із заявою про видачу кредиту з видачею кредитної картки і встановленням кредитного ліміту у сумі 2000 грн. При цьому [PERSON] підписала заяву, в якій зазначено, що вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку, та висловила згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.7; 7,зворот). Відповідно до п.2.1.1.12.6 Правил користування платіжною картою, за користування кредитом Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік (а.с.30,зворот). Відповідно до пунктів 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (а.с.27,зворот). Відповідно до пунктів 2.1.1.5.6 У разі невиконання зобовязань за договором на вимогу Банку позичальник зобовязався виконати зобовязання з виконання кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку (а.с.27,зворот). Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязався сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с.28). Для вирішення даної справи застосуванню підлягають ст.ст.526, 546, 549, 610, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином із застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Заперечуючи проти доводів відповідача щодо спливу строку позовної давності, а саме щодо тверджень [PERSON], що строк позовної давності за даними кредитним договором не сплив, оскільки [PERSON] отримала за спірним кредитним договором перевипущену банківську картку №5168742322264122 з терміном дії останнього дня листопада місяця 2017 року, позивач надав суду дані про перевипуск платіжних карток [PERSON] (а.с.62) з підтверджуючим фото (а.с.111). Представник позивача, заперечуючи проти того, що строки позовної давності пропущені, зазначила, що оскільки строк дії останньої перевипущеної картки - останній день листопада 2017 року, то в даному випадку строк позовної давності (в три роки) відраховується саме з цього дня. Суд, проаналізувавши доводи як позивача, так і відповідача, знаходить слушним твердження позивача в тій частині, що строк позовної давності у даному випадку не сплив, виходячи з наступного. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 07 серпня 2017 року Відповідач має заборгованість перед Банком у розмірі 22248,43 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 2430,75 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 16182,04 грн., заборгованості за пенею та комісією 2100 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1035,64 грн. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч.1 ст.1048 ЦК України. За визначенням ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Виходячи з наведених норм чинного законодавства України, позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором. Розмір основної заборгованості за договором, наведений у розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви, відповідачем не спростовано. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено відповідачем, суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23 листопада 2016 року у справі №308/16549/13-ц (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 63145729), дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як встановлено судом під час розгляду справи, згідно з розрахунком заборгованості, остання проплата за кредитним договором [PERSON] здійснена 27 жовтня 2014 року, а відтак з 28 жовтня 2014 року (ч.1 ст.253 ЦК України) почався перебіг трирічного строку позовної давності, який з урахуванням приписів ч.5 ст.254 ЦК України закінчився 28 жовтня 2017 року. З матеріалів справи вбачається, що позов ПАТ КБ «ПрватБанк» до [PERSON] надійшов до Пологівського районного суду 30 серпня 2017 року, а тому суд не може погодитися з обґрунтованістю заперечень відповідача проти позову в тій частині, що станом на день звернення позивача з позовом до суду строк позовної давності до основної вимоги вже сплив. Разом з тим, суд вважає слушними заперечення проти позову відповідача в частині застосування строку позовної давності в один рік щодо нарахування за кредитними зобовязаннями пені, а тому, виходячи з розрахунку заборгованості, який складений станом на 07 серпня 2017 року, суд зменшує розмір пені, яка підлягає стягненню, з 2100 грн. до 1200 грн. З розрахунку заборгованості судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором без номеру від 01 квітня 2011 року, що складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, а також тарифів банку, у зв'язку із чим станом на 07 серпня 2017 року у неї перед банком утворилася заборгованість у сумі 19812,79 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 2430,75 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 16182,04 грн., заборгованості за пенею 1200,00 грн. (а.с.5-6). Однак, вимоги позивача про стягнення одночасно із відповідача пені та штрафів, як це передбачено п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, пунктами 2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання боргових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно із п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Враховуючи однаковість підстав нарахування пені і штрафів та те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на викладене вимоги позивача про стягнення штрафів, передбачених п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 1035,64 грн. (процентна складова), задоволенню не підлягають із зазначених підстав. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номеру від 01 квітня 2011 року в сумі 19812,79 грн. На підставі ст.141 ЦПК України у звязку з задоволенням позовних вимог частково задоволенню підлягає і вимога про стягнення судових витрат з відповідача, які сплачено Банком при подачі позову (1600 грн.), пропорційно задоволеним вимогам позивача, що становить 1424 грн., оскільки суд задовольняє судовим рішенням 89% від 100% суми позовних вимог.

Outcome: partial