Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

У березні 2021 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява Добропільського міського центру зайнятості до [PERSON] про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю у розмірі 21742,68 грн., крім того просять стягнути витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову посилається на те, що 19 січня 2017 року до Добропільського міського центру зайнятості звернувся [PERSON] , 1970 року народження, з метою пошуку роботи. Цього ж дня, у зв`язку з відсутністю підходящої роботи, за його особистою заявою відповідачу був наданий статус безробітного, а з 26 січня 2017 року було призначено та розпочато виплату допомоги по безробіттю. Під час реєстрації відповідачем була надана трудова книжка, згідно з якою останнім місцем роботи є ТОВ "ДТЕК СЕРВІС", дата звільнення 11 січня 2017 року. Відповідача було ознайомлено під особистий підпис з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, визначеними Законом України «Про зайнятість населення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Додатково у заяві про надання статусу безробітного відповідачем власноруч було зазначено, що у разі подання до центру зайнятості документів, що містять неправдиві відомості, він зобов`язується добровільно повернути зайво виплачені кошти. За особистою заявою [PERSON] з 23 жовтня 2017 року йому було припинено реєстрацію як безробітного у зв`язку зі зміною місця перебування. У грудні 2020 року від ПФ України центром зайнятості було отримано дані згідно з якими встановлено, що з січня 2017 року відповідачем отримувався дохід від ТДВ "Шахта "Білозерська" за ознакою «Наймані працівники на загальних підставах» та зазначена дата звільнення 22 лютого 2019 року, але під час реєстрації у центрі зайнятості про цей факт не було повідомлено фахівця. Згідно відповіді ТДВ "Шахта "Білозерська" від 14 січня 2021 року № 7 встановлено, що відповідач дійсно працював на підприємстві ТДВ "Шахта "Білозерська" з 05 вересня 2014 року по 22 лютого 2019 року за сумісництвом на посаді директора Палацу спорту та був звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору. Вищезазначене порушення було зафіксоване у акті від 20 січня 2021 року № 17. Вважають, що на момент реєстрації у центрі зайнятості відповідач належав до категорії зайнятого населення згідно чинного законодавства та не мав права на статус безробітного. З метою досудового урегулювання спору центром зайнятості відповідачеві було надано претензію про відшкодування коштів в добровільному порядку проте, відповідачем надано відповідь на претензію згідно з якою він не погоджується повернути кошти в добровільному порядку. На момент подання позовної заяви сума боргу не погашена. У зв`язку з чим звернулись в суд з вказаним позовом. Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, відповідно до якого з позовними вимогами він не погоджується, вважає їх незаконними та безпідставними, та просить у їх задоволенні відмовити з огляду на те, що вимоги позивача не підтвердженні жодним доказом. Так, відповідач посилається на те, що позивачем було здійснено розслідування не протягом періоду передбаченого Порядком №60/62, а через більше ніж 4 роки після того як було припинено реєстрацію відповідача як безробітного. На думку відповідача ч. 2 Порядку №60/62 чітко встановлює, що розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Тобто встановлено чіткий проміжок часу протягом якого може бути здійснено відповідне розслідування. В даному випадку з 19 січня 2017 року (з моменту надання відповідачу статусу безробітного) до 23 жовтня 2017 року (припинення реєстрації відповідача як безробітного, на підставі зміни місця проживання). Посилаються, що аналогічний правовий висновок міститься в Постановах Верховного Суду у справах № 727/4084/16-ц від 12 грудня 2018 року та № 466/9040/16-ц 22 листопада 2018 року, в яких суд зазначив, що розслідування має здійснюватися під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної, а проведення таких розслідувань після того як було припинено реєстрацію особи як безробітного - є таким що суперечить законодавству. А тому вважає, що розслідування та акт № 17 від 20 січня 2021 року - є незаконними. Внаслідок чого, відповідь на запит позивача надана в рамках проведення розслідування не є допустимим доказом, адже така відповідь отримана в рамках проведення незаконного розслідування з порушенням Порядку № 60/62. Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Крім того, відповідач в відзиві посилається на те, що згідно законодавства та встановленої форми відповідної заяви - не передбачено обов`язкову умову при заповненні та підписанні такої заяви прописувати окремо на додатковому листі паперу до заяви або на іншій стороні листа заяви тексту в якому заявник зобов`язується добровільно повернути зайво виплачене йому матеріальне забезпечення на випадок безробіття у разі подання ним документів до центру зайнятості які містять неправдиві відомості. Вважають, що у зв`язку з тим, що в додатках до позовної заяви надано лише наказ про припинення трудових відносин №23вк від 22 лютого 2019 року, то встановити з якого моменту почались такі трудові відносини неможливо. Крім того, згідно наказу №23вк від 22 лютого 2019 року неможливо чітко встановити, що трудові відносини існували саме між ТДВ Шахта Білозерська та відповідачем, а не іншим [PERSON] який має такі ж ПІБ. Також, на думку відповідача, позивачем не було надано жодного доказу що б підтверджували отримування відповідачем доходу з 19 січня 2017 року до 23 жовтня 2017 року. Представник позивача надав суду відповідь на відзив, відповідно до якої у зв`язку з тим, що з інформації, яка надійшла централізовано від ПФ України дійсно не можливо встановити дату прийняття на роботу, центром зайнятості й було направлено лист до підприємства, з якого відповідача було звільнено. Щодо питання законності проведення розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, то ч. 2 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 13 лютого 2009 року № 60/62, визначено вимоги до обсягу документів та проміжку часу їх подання, а не до періоду протягом якого можливе проведення розслідування страхового випадку. Добропільським міським центром зайнятості в обґрунтування позовних вимог було додано до позовної заяви акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним від 20 січня 2021 року за № 17, який вважають належним доказом. Крім того, вказуються, що відсутність запису в трудовій книжці відповідача про роботу за сумісництвом призвела до неможливості встановлення факту зайнятості особи або припинення трудових відносин за сумісництвом з поданих документів. Також просять відмовити в застосуванні строків позовної давності, оскільки ст. 38 «Відповідальність за порушення цього Закону» Закону України № 1533 передбачає види відповідальності за порушення закону взагалі. Частина 4 ст. 38 Закону України № 1533 акцентує увагу на видах стягнень та законодавчих актах, відповідно до яких воно проводиться, а не на суб`єктах стягнень (страхувальник або застрахована особа), як зазначено у ч. 3 вищезазначеної статті. До того ж незаконно отримана допомога по безробіттю не належить до категорії штрафних санкцій або адміністративного штрафу, а відноситься до «іншого виду заборгованості до Фонду», тому посилання на ч. 3 ст. 38 ЗУ № 1533, під час розгляду питання щодо незастосування позовної давності до застрахованих осіб, є недоцільним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства України. Згідно заперечень на відповідь на відзив, то представник відповідача вважає, що позивач надає власне тлумачення ч. 2 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, згідно наказу Міністерства праці та соціальної політай України від 13 лютого 2009 року № 60/62. Частина 2 передбачає чіткий проміжок часу протягом якого може бути здійснено розслідування. В нашому випадку з 19 січня 2017 року до 23 жовтня 2017 року. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з мотивів викладених в її письмових заявах. Представник відповідача позовні вимоги заперечив з мотивів викладених в його письмових заявах. Крім того підтримав свою письмову заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач в судове засідання не з`явився,\~ про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З заявою про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки до суду не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне. 19 січня 2017 року [PERSON] звернувся з заявами до Добропільського міського центру зайнятості про надання статусу безробітного та з метою вирішення питання про його працевлаштування. (а.с.8-9) На обороті заяви про надання статусу безробітного від 19 січня 2017 року (а.с.9) відповідач [PERSON] власноручно написав, що у разі надання до Центру зайнятості документів, що містять неправдиві відомості також не повідомлених про отримання будь-якого доходу в період перебування на обліку в службі зайнятості, зобов`язується добровільно повернути зайво виплачене йому матеріальне забезпечення на випадок безробіття. Обставина, що відповідач власноручно написав вищевказаний допис на заяві про надання статусу безробітного від 19 січня 2017 року визнається учасниками справи, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Цього ж дня 19 січня 2017 року [PERSON] звернувся з заявою до Добропільського міського центру зайнятості про призначення виплати допомоги по безробіттю. (а.с.10) 19 січня 2017 року Добропільським міським центром зайнятості прийнято Наказ №НТ170119 по [PERSON] про надання статусу безробітного, а 26 січня 2017 року згідно наказу №НТ170126 призначено допомогу по безробіттю та розпочато виплату, що підтверджується витягом із наказів від 22 січня 2021 року. (а.с.11) У зв`язку з поданням безробітним [PERSON] заяви про припинення реєстрації на підставі наказу №НТ171023 від 13 жовтня 2017 року було припинено реєстрацію безробітних. Відповідно до проведеного обміну між Добропільським центром зайнятості та за даними персоніфікованого обліку з ПФ України встановлено, що [PERSON] був звільнений з ТДВ «Шахта`Білозерська» з 22 лютого 2019 року. (а.с.25) У зв`язку з отриманою інформацією, Добропільський міський центр зайнятості 30 грудня 2020 року звернувся до ТДВ «Шахта «Білозерська» з запитом для підтвердження інформації щодо перебування [PERSON] у трудових відносинах з ТДВ «Шахта «Білозерська» у 2017-2019 роках. (а.с.13) Згідно відповіді від 14 січня 2021 року ТДВ «Шахта «Білозерська» повідомило, що [PERSON] працював на підприємстві з 05 вересня 2014 року директором по сумісництву. З 22 вересня 2019 року звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору, та долучено копії наказів. (а.с.14) Відповідно до наказу (розпорядження) генерального директора ТДВ «Шахта «Білозерська» № 1176 від 05 вересня 2014 року "про прийняття на роботу" [PERSON] прийнято на роботу з 05 вересня 2014 року в Палац спорту директором. (а.с.15) Наказом №23вк (розпорядження) "про припинення трудового договору (контракту)" 22 лютого 2019 року [PERSON] директора Палацу спорту звільнено у зв`язку з закінченням строку трудового договору. Актом №17 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним від 20 січня 2021 року зроблено висновок, що за результатами розслідування страхових випадків встановлено, що [PERSON] порушено вимоги ч.2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а саме: застраховані особи, зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Дане порушення призвело до незаконної виплати допомоги по безробіттю [PERSON] з 26 січня 2017 року по 22 жовтня 2017 року. (а.с.17) Як вбачається з перерахунку допомоги по безробіттю по ПК №051517011900008 та довідки про суму виплаченої допомоги по безробіттю від 21 січня 2021 року, [PERSON] за період з 26 січня 2017 року по 22 жовтня 2017 року перераховано 21\~742,68 грн. (а.с.18-19) 21 січня 2021 року центр зайнятості на підставі висновків Комісії з розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним від 20 січня 2021 року видав наказ N 11 про повернення коштів особою. (а.с.21) На виконання вищевказаного наказу 21 січня 2021 року центр зайнятості звернувся до [PERSON] з претензією про повернення суми у розмірі 21742,68 грн. (а.с.21-23), яку відповідач в добровільному порядку повертати відмовився, що підтверджується відповіддю на претензією. (а.с.24). У ході розгляду справи в суді першої інстанції в письмових заявах та усних поясненнях представник відповідача не підтверджував, але і не заперечував обставину щодо працевлаштування відповідача за сумісництвом на момент звернення в центр зайнятості про надання статусу безробітного. У своїх пояснення посилався лише на неправомірність проведення розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення [PERSON] , яке оформлене Актом №17 від 20 січня 2021 року та не підтвердженням, що саме відповідач перебував у трудових відносинах з ТДВ «Шахта» Білозерська». Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з такого. Правовідносини щодо права на отримання допомоги (забезпечення) по безробіттю, умов і порядку її призначення та підстав повернення безробітним отриманих коштів регулюються загальними нормами цивільного законодавства (стаття 1215 ЦК України) та, зокрема:\~Законом України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VІ;\~Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року № 1533-ІІІ\~(далі - Закон № 1533); Порядком надання допомоги по безробіттю, в тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженим\~наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року № 613; Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженим спільним наказом Міністерства праці та соціально політики України та Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62 Згідно статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - це особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. У ході розгляду справи судом установлено, що 19 січня 2017 року [PERSON] подав до Добропільського міського центру зайнятості заяву про надання статусу безробітного в якій зазначив, що він через відсутність роботи не має заробітку, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно. На підставі п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про зайнятість населення" та Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року N 60/62 позивачем здійснено розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітному [PERSON] . В результаті перевірки було встановлено, що відповідно до інформації наданої ТДВ «Шахта «Білозерська» від 14 січня 2021 року, яка підтверджена наданими копіями наказів ТДВ «Шахта «Білозерська», [PERSON] працював на підприємстві з 05 вересня 2014 року директором по сумісництву в Палаці спорту. З 22 вересня 2019 року звільнений у зв`язку з закінченням строку трудового договору. За результатами перевірки складено акт №17 від 20 січня 2021 року. Отже, установлені обставини у справі свідчать про те, що на момент реєстрації в Добропільському міському центрі зайнятості та протягом усього часу отримання допомоги по безробіттю відповідач працював за сумісництвом директором в Палаці спорту. Цих обставин не заперечував представник відповідача у ході розгляді справи в суді. У розумінні статті 1, 4 Закону України «Про зайнятість населення» відповідач як працівник за сумісництвом, отримував заробітну плату, та є обставиною, що впливає на умови виплати йому допомоги по безробіттю, однак про ці обставини відповідач не повідомив центр зайнятості під час подання та реєстрації заяви про надання статусу безробітного. За правилами частин другої статті 36 Закону "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", яка визначає права, обов`язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості - пункт 8 частини першої статті 31 Закону "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". З огляду на викладене суд приходить до висновку, що при зверненні до центру зайнятості [PERSON] подано недостовірні відомості щодо його роботи за сумісництвом, обов`язок надання яких покладено на особу, що звертається до центру зайнятості для встановлення статусу безробітної та виплати відповідної матеріальної допомоги. При цьому неповідомлення відповідачем територіальний орган служби зайнятості на час постановки на облік як безробітний про перебування у трудових відносинах з ТДВ «Шахта «Білозерська» впливає на порядок призначення виплат допомоги по безробіттю, підбору підходящої роботи та свідчить про невиконання ним своїх обов`язків, що відповідно до частини третьої статті 36 Закону "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення. Щодо твердження представника відповідача, що позивачем було здійснено розслідування не протягом періоду передбаченого Порядком №60/62, який на їхню думку встановлює чіткий проміжок часу протягом якого може бути здійснено відповідне розслідування, у зв`язку з чим на їхню думку акт розслідування є неналежним доказом, то суд вважає його хибним з огляду на наступне. Так, відповідно до пунктів 2 та 3 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року N 60/62 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за N 232/16248, розслідування згідно з цим Порядком здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. З граматичного способу тлумачення норм права, який полягає в філологічному, лексичному, морфологічному та синтаксичному аналізі тексту норми права і з`ясуванні на цій основі її змісту, випливає, що у наведеному реченні словосполучення: «поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної» є дієприкметниковим зворотом, який виділений комою та стоїть після залежного, означуваного слова іменника «документах», доповнює зміст самого іменника, пояснює його, і ніяким чином не стосується словосполучення «проведення перевірки достовірності даних». Тим більше не встановлює строк для її здійснення. Тобто, з аналізу положень цього Порядку слідує, що жодна його норма не передбачає певного нормативно встановленого строку щодо перевірки достовірності даних, які є підставою для надання статусу безробітного та виплати матеріального забезпечення, стосовно осіб, які на момент його прийняття знаходяться або знаходилися на обліку в центрі зайнятості і отримують (отримували) допомогу. Це, у свою чергу, дає підстави зробити висновок про те, що подібна перевірка може мати місце і після зняття особи з обліку як безробітного. Перевірка проводиться районними, міськрайонними, міськими та районними у містах центрами зайнятості за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття, зокрема у разі, коли подані застрахованою особою документи дають їй право на одержання допомоги по безробіттю відповідно до частини першої статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". У зв`язку з вищенаведеним Акт №17 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним від 20 січня 2021 року та відповідь від 14 січня 2021 року ТДВ «Шахта «Білозерська» надісланого в рамках проведення розслідування є належними та допустимими доказами по справі. Суд вважає, посилання представника відповідача на правові висновок в Постановах Верховного Суду у справах № 727/4084/16-ц від 12 грудня 2018 року та № 466/9040/16-ц 22 листопада 2018 року, в яких на їхню думку суд зазначив, що розслідування має здійснюватися під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної, а проведення таких розслідуванням після того як було припинено реєстрацію особи як безробітного - є таким, що суперечить законодавству, є невірним, оскільки у наведених справах Верховним судом залишенні в силі рішення, у першому випадку першої інстанції, у другому апеляційної інстанції, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності, і до висновку про незаконність проведення розслідування після припинення реєстрації особи як безробітного Верховний суд у даних постановах не приходив. Щодо посилання представника відповідача, що згідно законодавства та встановленої форми відповідної заяви - не передбачено обов`язкову умову при заповненні та підписанні такої заяви прописувати окремо на додатковому листі паперу до заяви або на іншій стороні листа заяви тексту в якому заявник зобов`язується добровільно повернути зайво виплачене йому матеріальне забезпечення на випадок безробіття у разі подання ним документів до центру зайнятості які містять неправдиві відомості, то суд вважає, що власноручне написання на звороті заяви вказаної інформації не суперечить вимогам закону і не впливає на допустимість даної заяви як доказу. Щодо посилання представника відповідача, що із поданих позивачем документів неможливо чітко встановити, що трудові відносини існували саме між ТДВ Шахта Білозерська та відповідачем, а не іншим [PERSON] який має такі ж прізвище ім`я та по-батькові, то суд вважає їх надуманими, з огляду на те, що у своєму запиті центр зайнятості до ТДВ «Шахта «Білозерська» щодо надання інформації по працевлаштуванню [PERSON] вказав РНОКПП останнього, а тому ТДВ «Шахта «Білозерська» при наданні відповіді та копії наказів могли чітко ідентифікувати особу відносно якої надавалась інформація. Щодо клопотання представника відповідача не розглядати наказ №1176к від 05 вересня 2014 року про прийняття на роботу як доказ по справі, у зв`язку з пропуском строку на подання вказаного доказу, то суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подавати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Також відповідно до приписів ст.79-80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З пояснень в судовому засідання представника позивача випливає, що порушення строків на подання доказів, а саме наказів про прийняття та звільнення [PERSON] , відбулося у зв`язку з помилкою при формуванні двох пакетів документів, які є додатками до позовної заяви, у зв`язку з чим дві копії наказу про прийняття на роботу було помилково долучено до позовної заяви, екземпляр якої поданий до суду, а дві копії наказу про звільнення помилково долучено до копії позовної заяви, для відповідача. Суд вважає, що представник позивача обґрунтувала неможливість подання вказаних наказів у вказаний строк з причин, що не залежали від неї, а саме у зв`язку з помилкою при формування екземплярів документів. Суд вважає, що відмовляючи в прийнятті Наказів про прийняття на роботу та звільнення відповідача як доказів з підстави порушення строків їх подання, може припуститись до надмірного формалізму у трактуванні процесуального законодавства, що визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 761/5894/17 (провадження № 61-34411св18). У зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до переконання, що позовні вимоги Добропільського міського центру зайнятості до [PERSON] про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю є обґрунтованими. Разом з тим, під час розгляду справи судом, представник відповідача подав заяву щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Відповідно до статті 257\~ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною третьою статті 267\~ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Статтею 253\~ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що початок перебігу позовної давності починається від дня надання [PERSON] статусу безробітного і отримання допомоги по безробіттю, зокрема, з 19 січня 2017 року. Таким чином, під час судового розгляду судом встановлено, що в діях відповідача [PERSON] є ознаки недобросовісності, які у відповідності до вимог частини другої статті 1215\~ЦК України допускають повернення безпідставно отриманої допомоги по безробіттю, проте враховуючи те, що Добропільський міський центр зайнятості пропустив строк для звернення до суду із позовом, оскільки позивач про порушення свого права міг дізнатися з 19 січня 2017 року та в межа строку давності звернутися за захистом своїх прав, а звернувся лише 19 березня 2021 року, суд приходить до висновку про те, що вимоги про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю за період з 26 січня 2017 року по 22 жовтня 2017 року не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском позивачем без поважних причин строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем. Щодо посилання представника позивача про застосування до спірних правовідносин частини четвертої\~статті 38 Закону № 1533-ІІІ, згідно з якою строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом\~ України\~ \~«Про\~ \~зайнятість населення»,\~\~ адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується, є помилковим. Відповідно до частини третьої статті 38\~Закону №\~1533-ІІІ своєчасно не сплачені фінансові санкції та адміністративні штрафи стягуються із страхувальника в дохід Фонду в порядку, встановленому законом. Пунктом 10 частини першої\~статті 1\~Закону України\~«Про збір\~та облік\~єдиного внеску\~на загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» передбачено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. З огляду на викладене частина четверта\~статті 38 Закону № 1533-ІІІ\~стосується відповідальності роботодавця (страхувальника), а не застрахованих осіб, які зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні, у зв`язку з чим застосування вказаної норми до спірних правовідносин є безпідставним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11\~постанови\~ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, пов?язаних з розглядом справи, суд виходить з положень статті 141 ЦПК України відповідно до яких стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. Представником відповідача надано попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, з якого вбачається, що судові витрати відповідача складаються з витрат на професійну правничу допомогу і становлять 8\~000 грн. (а.с.51) Статтею 137\~ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, при відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, відповідачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду надав лише копію ордера на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] у Добропільському міськрайонному суді Донецької області від 27 квітня 2021 року та попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, який складає 8\~000 грн. (а.с.40, 51). Інших будь-яких документів, які б підтверджували понесені витрати на правничу допомогу, зокрема, самого договору про надання правової допомоги [PERSON] №48/21 від 27 квітня 2021 року, в якому була б передбачена сума гонорару адвоката, відповідачем надано не було. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у п.95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009,\~\~п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12 жовтня 2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30 березня 2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про недоведеність відповідачем понесених витрат на правничу допомогу.

Outcome: dismissed