Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

У січні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та договору дарування, визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку квартири. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 03.06.1999 року по 19.11.2010 року перебував у шлюбі з [PERSON]. 20.10.2000 року відповідачі продали належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] за 10 800 грн. та в цей же день в рівних частках придбали квартиру [ADDRESS] за 5000 грн. За договором дарування від 18.02.2013 року [PERSON] подарувала 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] На час укладення договорів купівлі-продажу позивач знаходився в м. Одеса, отже, про їх зміст, зокрема ціну, зазначену в договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] дізнався лише в квітні 2011 року. Вважає, що згідно розписки продавця купівлю квартири здійснено за 71 680 грн., тому договір купівлі-продажу від 20.10.2000 року повинен бути визнаний частково недійсними, оскільки насправді купівлю квартири [ADDRESS] здійснено за 71680 грн., з яких 66 680 грн. (93%) є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбано в період шлюбу. Таким чином, вважає, що має право власності на 46,5 % квартири [ADDRESS]. Крім того, зазначає, що не давав згоди [PERSON] на відчуження спірної квартири, тому просить суд визнати договір дарування від 18.02.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] частково недійсним в 93%. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. В судове засідання [PERSON] не з'явилася, причини неявки суду не відомі, була повідомлена належним чином. В судовому засіданні представник [PERSON], [PERSON] проти задоволення позову заперечував, вказавши, що позивач оскаржує правочин купівлі-продажу від 20.10.2000 року, про укладення якого йому було відомо одразу, як визнавав сам позивач, тому звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Крім того, зазначає, що на даний час [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS], одноосібним власником цієї квартири є [PERSON], а вимоги позивача про визнання права власності на частину спірної квартири та визнання частково недійсним договору дарування спірної квартири є безпідставними, оскільки на момент вчинення правочину дарування квартири [ADDRESS] позивач та [PERSON] не перебували у шлюбі. Враховуючи вищевикладене, просив суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.06.1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 03.06.1999р. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11. 2010 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 11-12). У зв'язку із вступом у інший шлюб [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Від попереднього шлюбу [PERSON] має доньку [PERSON], [INFO], яка вийшла заміж та змінила своє прізвище зі "[PERSON]" на "[PERSON]". З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2000 року [PERSON] продала належну їй та дочці [PERSON] квартиру [ADDRESS] за ціною 10 800 грн. В той же день 20.10.2000 року [PERSON] та [PERSON] в рівних частках придбали у [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 54, 18 кв.м., що складається з двох жилих кімнат площею 30,00 кв.м. за ціною 5000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим у БТІ за реєстраційним № 8434 від 26.10.2000 року (а.с. 6-8). Згідно розписки [PERSON] від 20.10.2000 року вона отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 71 680, 00 гривень за курсом 5.68 доларів США за продаж квартири [ADDRESS] ( а.с. 16). Заперечуючи проти вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу представник відповідача зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки спірний договір було укладено 20.10.2000 року, про його укладення [PERSON] було відомо, що не заперечувалося ним, а повідомлення про те, що про ціну купівлі-продажу квартири він дізнався тільки квітні 2011 року, після того як розлучився з [PERSON] нічим не підтверджено. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У письмових запереченнях, надісланих представник відповідача наполягав на застосуванні строків позовної давності, що є на його думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Твердження представника позивача, що про ціну позову [PERSON] стало відомо лише у квітні 2011 року не підтверджено належними та допустимими доказами. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності. Щодо інших позовних вимог слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звертався до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в період шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS]. На придбання цієї квартири він витратив свої особисті кошти, отримані від реалізації майна, яке йому належало до шлюбу в розмірі 66 680 грн. Виходячи з пропорційності вкладених коштів вважав, що має право спільної сумісної власності на 93% цієї квартири. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.10.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.11.2013 року в задоволенні позову відмовлено. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.01.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.04.2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення задоволено. Звертаючись до суду в січні 2014 року позивач наполягав на тому, що спірна квартира придбана під час шлюбу з [PERSON], отже є спільним сумісним майном подружжя. Згідно із положеннями ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.п. 23,24 Постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено, що 20.10.2000 року [PERSON] та [PERSON] в рівних частках придбали у [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 20.10.2000 року [PERSON] було придбано ? частину спірної квартири, інша частина квартири [ADDRESS] була придбана [PERSON], тому не належить до спільної сумісної власності подружжя. 18.02.2013 року, тобто після розірвання шлюбу з позивачем, [PERSON] подарувала ? частини квартири [ADDRESS] [PERSON] Таким чином, з 18.02.2013 року єдиним власником спірної квартири є [PERSON] Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, що встановлено ч.1 ст.203 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України. Пояснення представника позивача про те, що [PERSON] придбав квартиру за спільні кошти не є свідченням того, що спірна квартира стала спільною сумісною власністю, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України (справа 6-79цс13), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Визначальним для вирішення даного спору є встановлення джерела походження коштів на час придбання квартири [ADDRESS]. В свою чергу будь-яких належних та допустимих доказів на спростування визначеного відповідачкою джерела походження вказаних коштів, а також того, що [PERSON] має право спільної сумісної власності на 93% спірної квартири, поділ майна та доказів недійсності договору дарування позивачем не надано. Згідно ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права що подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed