Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

У лютому 2013 року позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначали, що по вул. Барнаульській, 16 в м. Чернівці розташовані житлові будинки літ. «А» та літ. «Б» з надвірними спорудами, забудовниками яких є [PERSON] та її покійний чоловік [PERSON], спадкоємцем якого є їх син [PERSON] Вказані будинки побудовані самочинно та є обєктами незавершеного будівництва, оскільки ступінь їх готовності відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження становить 72 % та 88 % відповідно. Вважають, що [PERSON] як співзабудовник та [PERSON] як спадкоємець співзабудовника мають право на визнання за ними права власності на будівельні матеріали, які використовувались для будівництва вказаних будинків, проте реалізувати своє право не мають можливості, оскільки вказані обєкти нерухомості є предметом спору, який виник між ними та відповідачами та який неодноразово вирішувався в судах різних інстанцій. Зокрема зазначали, що [PERSON] з покійним чоловіком [PERSON] приймали безпосередню участь у будівництві зазначених будинків фізичною працею та вкладанням грошових коштів, а відповідачі на протязі багатьох років намагаються різними способами оформити своє право власності на них, й відповідно з цією метою внесено виправлення на обмірних кресленнях в частині інформації про забудовника спірних житлових будинків, а саме виправлено імя з «[PERSON]Л.» на «[PERSON]Л.». Крім того, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.07.2010 року за [PERSON] визнано право власності на вказані вище спірні обєкти нерухомості та в подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 видано свідоцтво на імя [PERSON], згідно якого посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі пять житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки, а 25.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нерухомого майна, за умовами якого [PERSON] подарував [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння по вул. Барнаульській, 16 в м. Чернівці та вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON] Вважають, що вказане рішення органу місцевого самоврядування та видане на його підставі свідоцтво про право власності підлягає визнанню незаконними та скасуванню, а також підлягає визнанню недійсним і договір дарування, виходячи з наступних підстав. Так, 08.10.2010 року Першотравневим районним судом м. Чернівці винесено ухвалу про забезпечення позову, якою накладено заборону на відчуження спірного незавершеного будівництвом нерухомого майна, при цьому відповідач [PERSON] та її покійний батько [PERSON] були обізнані про існування такої ухвали та про той факт, що спірне нерухоме майно є предметом спору на протязі багатьох років, проте, не зважаючи на це, все рівно уклали правочин, відповідно до якого [PERSON] відчужив спірні обєкти нерухомості на користь своєї доньки. Крім того, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.07.2010 року, яким визнано право власності [PERSON] на зазначені вище будинки по вул. Барнаульській, 16 в м. Чернівці скасоване рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року, яке залишене без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18.07.2011 року. Таким чином, правова підстава прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, а в подальшому отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно та реєстрація права в власності в органах ОБТІ відпала і як наслідок [PERSON] не міг подарувати спірне майно, оскільки не був його власником. Крім того, позивачі акцентують увагу на тому, що як оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування так і оспорюваний договір дарування прийняті та укладені в період дії ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.10.2010 року про забезпечення позову. Також вказували, що незаконність усіх оскаржуваних ними правовстановлюючих документів також полягає в тому, що в них міститься інформація щодо 100% готовності спірних обєктів нерухомості, яка не відповідає дійсності, що підтверджується висновком відповідної будівельно-технічної експертизи. Вказували на те, що рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року встановлено, що [PERSON] була співзабудовником спірних обєктів самочинного будівництва, оскільки будучи дружиною [PERSON], приймала особисту участь у самочинному будівництві вказаного нерухомого майна шляхом трудової участі та вкладення своїх коштів, а тому вважають доведеним факт належності їм спірних житлових будинків та у звязку з тим, що ступінь їх готовності не становить 100 %, просили визнати за ними право власності на будівельні матеріали, які використовувались при їх будівництві. Крім того, посилаючись на норми ст. 388 ЦК України просили витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння по вул. Барнаульській, 16, оскільки таке майно вибуло з їх володіння без їх волі, а також житловий будинок літ. "А". На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми матеріального права, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просили визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 25.10.2010 року, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння по вул. Барнаульській, 16 в м. Чернівці, яке складається з житлового будинку літ. «Б», що посвідчений за реєстровим №5050, приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно, а саме 45/100 часток будинковолодіння по вул. Барнаульській, 16 в м.Чернівці, яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., криниці №1, огорожі №2,3 та є предметом договору дарування нерухомого майна від 25.10.2010 року; визнати незаконним та скасувати п. 3, п.3.3, п. 3.3.2, п. 4, п. 5 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.12.2010 року, яке видано виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на імя [PERSON], згідно якого посвідчено право власності на житловий будинок літ. «А»загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі пять житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральні літ. «Г», огорожа №4-5, у розмірі 1/1 частки; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», огорожа №4-6; визнати за [PERSON], [PERSON] право спільної сумісної власності на обєкти незавершеного будівництва, які розташовані на земельній ділянці за адресою м.Чернівці, вул.Барнаульська, 16 та складаються з усіх будівельних матеріалів та обладнання, яке було використано у процесі будівництва (створення майна), а саме: житлового будинку літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., ступінь будівельної готовності якого становить 72%, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,70 кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., ступінь будівельної готовності якого становить 88%, сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця №1, огорожа №2,3,5,6. В судовому засіданні позивачі та їх представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим і просила відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON], яка була залучена до участі в справі як спадкоємець [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона разом з колишнім чоловіком [PERSON] після одруження проживали [INFO] разом з батьком чоловіка [PERSON] та спільно з ним розпочали будівництво будинків. У звязку з тим, що таке будівництво було самовільним [PERSON] змушений був сплатити відповідний штраф, після чого він почав вчиняти різні дії, звертатись в різні інстанції з метою оформлення права власності на спірне будівництво. Вказувала на те, що позивач [PERSON] та її покійний чоловік [PERSON] не мають відношення до будівництва спірних житлових будинків. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надала суду пояснення аналогічні змісту письмових заперечень проти позову, в яких зокрема зазначала, що позивачі вже звертались до суду з аналогічними позовними вимогами та рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09.08.2012 року і рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 25.10.2012 року дано оцінку правомірності оспорюваного договору дарування. Крім того, вказувала, що позивачами не доведений факт будівництва спірних обєктів нерухомості, натомість матеріали справи містять достатньо доказів, які вказують, що спірні будинки були побудовані батьком [PERSON] [PERSON] Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник виконавчого комітету Чернівецької міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в частині вимог про скасування рішення органу місцевого самоврядування та видачі свідоцтва про право власності, вказуючи на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення та видачі на його підставі свідоцтва про право власності, відповідач діяв в межах вимог чинного на той час законодавства та на підставі наданого [PERSON] пакету необхідних документів. Вирішення решти позовних вимог залишив на розсуд суду. Представники третіх осіб Реєстраційної служби Головного управління юстиції України в Чернівецькій області, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Чернівецькій області та приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона в період часу з 1968 року по 1982 рік працювала листоношею та їй відомо, що в будинку по вул. Барнаульській, 16 в м.Чернівці проживала велика родина, зокрема [PERSON] та його сини з дружинами. По суті спору пояснила, що приблизно у 1983-1984 роках на прохання чоловіка позивача - [PERSON] вона виконувала роботи по штукатурці одного з спірних будинків, при цьому будівельні роботи закінченими ще не були та вона бачила, як позивач розраховувалась з майстрами, які виконували будівництво, готувала їм обід, займалась доставкою будівельних матеріалів, тим самим поводила себе як власниця обєктів будівництва. [PERSON] та [PERSON] в цей час проживали разом з покійним [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона добре знайома з обома сторонами по справі, оскільки покійні [PERSON] та [PERSON] були її братами. По суті спору пояснила, що будівництво спірних будинків розпочав її батько після одруження [PERSON] та [PERSON] у 1975 році, коли був закладений фундамент, проте [PERSON] та [PERSON] будівництвом не займались, оскільки [PERSON] відбував покарання в місцях позбавлення волі, а [PERSON] проживала у своїх родичів в період її вагітності та по будівництву не допомагала. Позивач [PERSON] одружилась з [PERSON] у 1980 році та вони з чоловіком поїхали у м.Житомир, а після їх повернення будинки вже були збудовані, оскільки будівництво одного з будинків було завершене у 1977 році. [PERSON] участі у будівництві спірних будинків не приймав, єдине що ним було збудоване за вказаною адресою це сарай та туалет. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є двоюрідним братом покійних [PERSON] та [PERSON] і йому відомо, що будівництво розпочав його дядько [PERSON], при цьому спірні будинки збудували [PERSON] та його дружина за їх кошти, [PERSON] приймав участь у будівництві лише як майстер, при цьому будувати будинки допомагали усі родичі та знайомі. У 1976 році збудовані були лише 2 кімнати, а потім приїхали [PERSON] та [PERSON], які почали перебудовувати будинок та в результаті їх спільних зусиль і були зведені спірні обєкти нерухомості. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що у спірних будинках він проводив штукатурні роботи на замовлення [PERSON], який з ним розраховувався та забезпечував харчування, інші особи окрім [PERSON] з ним з приводу будівництва не спілкувались. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він двічі виконував ремонті роботи по будівництву спірних будинків. Обидва рази з ним домовлялись та розраховувалися [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона проживає за адресою [INFO] та їй добре знайома родина позивачів та відповідачів, оскільки вона перебуває в з ними в родинних відносинах, так як являється двоюрідною сестрою покійних [PERSON] та [PERSON] Щодо будівництва спірних житлових будинків пояснила, що перших дві кімнати будувала вся родина спільними зусиллями, в подальшому [PERSON] почав будувати окремий будинок позаду старого будинку на земельній ділянці, яка належала діду Нестору. Георгій з [PERSON] проживали в одному з збудованих будинків, де жив [PERSON] з [PERSON] в цей час їй не відомо, проте певний період часу вони проживали в старому будинку, який в подальшому здавався квартирантам. Під час будівництва Гріша та Лідія позичали у неї будівельні матеріали та їй відомо, що будівництво здійснювали саме вони, щодо участі [PERSON] та [PERSON] у зазначеному будівництві їй нічого не відомо. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, положеннями ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зокрема, у ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, захист цивільних прав - це не що інше, як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи судового захисту передбачені у\~ст. 16 ЦК України\~і, як правило, власник порушеного права може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Такий спосіб судового захисту визначається законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Крім того, згідно положень ЦПК України кожна сторона\~\~зобовязана довести\~\~ті обставини,\~\~на які вона посилається, як на підставу\~\~своїх вимог і заперечень, крім випадків,\~\~встановлених\~статтею 61 цього\~\~Кодексу. Зокрема, за змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини\~встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській\~\~або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються\~\~при розгляді\~\~інших справ у яких беруть участь\~\~ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Статтями 57-61 ЦПК України визначено, що доказами\~\~є будь-які\~\~фактичні\~\~дані, на підставі яких\~\~суд встановлює наявність або відсутність\~\~обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та\~\~інших обставин, які мають значення\~\~для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати\~\~належність конкретного доказу\~\~для підтвердження їхніх вимог або заперечень.\~Обставини справи, які за законом\~\~мають\~\~бути підтверджені\~\~певними засобами доказування, не можуть\~\~підтверджуватися\~\~іншими засобами доказування. При цьому, ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так, судом в ході розгляду справи встановлено, що на земельній ділянці, розташованій по вул. Барнаульській, 16 у м. Чернівці, яка є комунальною власністю, був розташований житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який складався з однієї житлової кімнати площею 20,40 кв.м. та на підставі договору дарування від 10 квітня 1972 року належав на праві власності [PERSON] (а/с 198, Том 1). На даний час вказаний житловий будинок зруйновано, що підтверджується матеріалами справи, а також не спростовується й поясненнями сторін по справі й відповідно на даний час на вищевказаній земельній ділянці, розташованій по вул. Барнаульській, 16 у м. Чернівці знаходяться спірні обєкти нерухомого майна, а саме: житлові будинки літ. «А» та літ. «Б», сарай літ.»В», вбиральня літ. «Г», колодязь та огорожа, що також підтверджується матеріалами справи, поясненнями сторін та свідків, а також висновком судової будівельно-технічної експертизи від 2 серпня 2013 року. При цьому, як убачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 02 серпня 2013 року та висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 28 листопада 2011 року ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. А становить 72%, фізичний знос станом на 02 серпня 2011 року - 40%, ступінь будівельної готовності житлового будинку літ. Б 88 %, фізичний знос станом на 02 серпня 2013 року 56 %, ступінь будівельної готовності господарських будівель та споруд 100%, але з ознаками значного фізичного зносу (а/с 17 Том 1, а/с 1 Том 2). Також судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року визнано право власності за [PERSON] на будинковолодіння, яке складається з самочинно збудованих житлових будинків літ. А та літ. Б з надвірними та господарськими спорудами по вул. Барнаульській, 16 в м. Чернівці (а/с 186 Том 1). Згідно довідки Управління Деркомзему у м. Чернівці, яка наявна в матеріалах справи, власником/землекористувачем земельної ділянки по вул. Барнаульській, 16 в м.Чернівці, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вважається [PERSON] (а/с 86 Том 4). Крім того, як встановлено судом, в подальшому, [PERSON], будучи власником спірного нерухомого майна, відповідно до договору дарування, укладеного 25.10.2010 року, подарував [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння, що розташоване за адресою м.Чернівці, вул. Барнаульська, 16, вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] (а/с 15, Том 1). При укладенні вищевказаного договору дарування нотаріусом встановлено, що будинок, 45/100 часток якого відчужується за цим договором, належить дарувальнику на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 7 липня 2010 року у справі № 2-1847/10, на підставі якого ЧКОБТІ зареєстровано право власності. Також судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 будинковолодіння по вул. Барнаульській, 16 в м.Чернівці поділено на окремі будинки з присвоєнням їм поштових адрес, а саме житловому будинку літ. А загальною площею 163,40 кв.м., в тому числі 5 житлових кімнат площею 90,50 кв.м., сараю літ. В, вбиральні літ. Г, огорожі №4-6, власником яких є [PERSON] адресу вул. Барнаульска, 16 та житловому будинку літ. Б., загальною площею 254,70 кв.м., в тому числі 6 житлових кімнат площею 92,20 кв.м., криниці №1, огорожі №2-3, власником яких є [PERSON] адреса вул. Барнаульська, 16В (а/с 13, Том 1). На підставі вище вказаного рішення [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно (а/с 14, Том 1). Разом з тим, рішенням апеляційного суду Чернівецької області 19.04.2011 року рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.07.2010 року скасовано та в задоволенні позову [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відмовлено (а/с 8, Том 1). Дане рішення суду набрало законної сили. Таким чином, судом достовірно встановлено існування між сторонами спору щодо нерухомого майна, а саме двох житлових будинків, які зводилися самочинно та у визначеному законом порядку в експлуатацію не були здані, у тому числі й в частині їх забудовника. При цьому, як убачається з наявного у матеріалах справи зведеного акту будівель і споруд, складеного станом на 31 грудня 1987 рік, в переліку наявних на земельній ділянці по вул. Барнаульській, 16 у м. Чернівці значиться житловий будинок літ. «А» та житловий будинок літ. «Б» (а.с. 152-158, т. 1) й відповідно власниками вказаних будинків значаться [PERSON] та [PERSON] Згідно поверхневого плану житлового будинку літ. «Б» останній обліковується за [PERSON] Відповідно до наявних у матеріалах справи заяв [PERSON], адресованих голові Чернівецького міськвиконкому, останнім зазначається про самовільне будівництво [PERSON] у 1976 році будинку на земельній ділянці [PERSON] При цьому, визначаючи в поданій заяві, що участь у будівництві не приймав, [PERSON] клопотав про прийняття до експлуатації будинку № 16 Б з переоформленням на брата [PERSON] та подальший поділ змеленої ділянки (а.с. 176-178. т. 2). Також з інформації, викладеній в акті комісійного розгляду звернення [PERSON] від 23 серпня 2003 року (а.с. 201, т. 1), убачається, що житловий будинок літ. «Б» був узаконений у 1987 році, а в листопаді 2001 року Першотравневим райвиконкомом прийнято рішення на узаконення двох самовільно збудованих житлових будинків по вул. Барнаульській, 16 на імя [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що спірні будинки будувались в період з 1975 року по 1993 рік, що підтверджується показами свідків та матеріалами справи, зокрема будинок літ. Б був узаконений у 1987 році, а в листопаді 2001 року Першотравневим райвиконкомом було прийнято рішення про узаконення двох самовільно збудованих будинків по вул. Барнаульській, 16. Крім того, як встановлено судом, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року встановлено факт того, що позивач [PERSON] є співзабудовником спірних обєктів нерухомого майна, проте вказаним рішенням не встановлена, якою була її частка участі у такому будівництві та дана обставина не була доведеною і в ході розгляду даної справи належними та допустимими доказами. Таким чином, обставини встановлені рішення суду в силу положень ст. 61 ЦПК України є такими, що не підлягають доведенню. Також з показів свідків убачається, що покійний [PERSON] приймав участь у будівництві житлових будинків літ. А та літ. Б по вул. Барнаульській, 16 в м. Чернівці, проте його частка участі у такому будівництві також позивачами не доведена належними і допустимими доказами. При цьому, обставини встановленні рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 19.04.2011 року та покази свідків не спростовують також і участі [PERSON] у будівництві спірних обєктів нерухомого майна, натомість свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] приймав участь у будівництві як майстер, при цьому будувати будинки допомагали усі родичі та знайомі. Відповідно до Додатку №2 до рішення Першотравневої районної ради народних депутатів Чернівецької області від 13.05.1987 року №123/6 рекомендовано міськвиконкому прийняти в експлуатацію з видачею на особисту власність громадянину [PERSON], який проживає в самовільно побудованому в 1976 році житловому будинку літ. Б по вул. Барнаульській, 16, будинок розташований на території володіння, яке належить на праві особистої власності брату заявника та будинок літ А (а/с 174 Том 3). Рішенням ВК Першотравневої районної ради від 28.11.2001 року №127-12, а саме п. 3.2 вказаного рішення, [PERSON] дозволено поліпшити житлові умови будинків літ. А та літ. Б по вул.. Барнаульській, 16 в м.Чернівці (а/с 176 Том 3). Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2008 року залишено без змін постанову Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.07.2007 року, якою задоволено вимоги [PERSON] до виконавчого комітету Першотравневої районної ради, треті особи [PERSON], Чернівецька міська рада і визнано незаконним та скасовано п. 4 рішення ВК Першотравневої районної ради м.Чернівці №30-3 від 26.03.2003 року про внесення змін в п. 3.2 рішення від 28.11.2001 року №127-12 (а/с 178 Том 1). Вказаним рішенням суду встановлено, що оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування внесено зміни в п. 3.2 рішення від 28.11.2001 року №127-12 в частині заміни імені з «Віктор» на «Георгій» у звязку з помилковим зазначенням особи на користь якої прийняте рішення, підставою для прийняття такого рішення стала нотаріально засвідчена заява [PERSON] від 16.01.2002 року з проханням ліквідувати його право власності на подарований будинок по вул. Барнаульській, 16. Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи від 03.02.2006 року №88, встановлено, що підпис у вказаній заяві виконано не [PERSON], а іншою невстановленою особою. Крім того, постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області №1-597/094 від 26.10.2009 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 97 КУпАП по факту самовільного будівництва без дозволу на виконання будівельних робіт житлового будинку літ. А та житлового будинку літ. Б, а також сараю літ. В по вул. Барнаульській,16 в м. Чернівці. Вказаною постановою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а/с 157 Том 1 ). Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Також, судом встановлено, що відповідно до довідки Управління Держкомзему у м. Чернівці, власником земельної ділянки по вул. .Барнаульській, 16 в м.Чернівці, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вважається [PERSON] Належність [PERSON] вказаної земельної ділянки на момент будівництва спірних житлових будинків також підтверджується рішення Першотравневої районної ради народних депутатів Чернівецької області від 13.05.1987 року №123/6 (а/с 86 Том 4, а/с 174 Том 3). Крім того, з наявних в матеріалах справи квитанцій вбачається, що [PERSON] платив земельний податок (а/с 168-174 Том 2). Так, позивачі, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, просили скасувати рішення органу місцевого самоврядування та видане на його підставі свідоцтва про право власності, а також визнання недійсним договір дарування й відповідно витребувати спірне нерухоме майно з чужого незаконного володіння та визнати за ними право власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва, посилаючись на те, що спірним рішенням та договором дарування порушені їх майнові права як забудовника та спадкоємця забудовника спірних житлових будинків та вони відповідно мають право власності на будівельні матеріали, які були використанні під час будівництва житлових будинків літ. А та літ. Б по вул. Барнаульській, 16 в м. Чернівці, право на які не визнається та оспорюється відповідачами. Відповідно до пунктів 1,4\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Зокрема, згідно\~ст. 86 ЦК\~Української СРСР (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Крім того, на час виникнення спірних правовідносин, відносини власності регулювалися також і\~Законом України «Про власність», іншими законодавчими актами. Зокрема, стаття 12\~Закону України «Про власність»\~(який діяв до 20 червня 2007 року) передбачала підстави виникнення права приватної власності і зазначала, що праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ст.13\~Закону України «Про власність»\~об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян. У відповідності з положеннями ст. 48\~Закону України «Про власність», Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом, арбітражним судом або третейським судом. Крім того, згідно з ч. 1\~ст. 328 ЦК України\~(в редакції 2003 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При цьому, ст. 14\~Закону України «Про власність» визначала, що земельна ділянка для будівництва житлового будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, а відповідно до ст. 24 ЗК УРСР в редакції Закону від 08.07.1970 року у користування. Відповідно до ч. 2 ст. 17\~Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Також слід зазначити, що у п.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", розяснено, що в силу ст.12\~Закону України "Про власність"\~у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі\~ст.17 ЗК\~і ст. 14\~Закону України "Про власність"\~земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Отже, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на будинок, крім передбачених законом випадків (наприклад, будівництво будинку подружжям). Таким чином, за змістом\~статті 17 ЗК України\~та статті 14\~Закону України "Про власність"\~земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, а тому участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, передбачених законом й відповідно не дає підстав для визнання за ним права власності на вже збудований будинок. Наведене також узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом України у постанові № 6-42цс 12 від 16.05.2012 року. На думку суду, аналогічний висновок можна зробити і щодо будівельних матеріалів, які використовувались для будівництва будинку на не належній та не відведеній для цієї мети забудовнику земельній ділянці. Крім того, згідно\~ст. 105 ЦК\~Української СРСР, яка передбачала наслідки самовільного будівництва жилого будинку, господарських та побутових будівель та споруджень, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Одержані при знесенні жилого будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який провадив самовільне будівництво. Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених в п.3\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 19 вересня 1975 року «Про практику застосування статті 105 Цивільного кодексу України», вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, в тому числі пов'язані з купівлею-продажем, міною, даруванням, спадкуванням останніх, а також вимоги про поділ цих будівель між учасниками будівництва і визначення порядку користування приміщеннями в них, про відшкодування витрат, понесених на самовільне будівництво, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов'язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди. Таким чином, самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об'єктом права приватної власності і на них не може бути звернено стягнення за виконавчими документами; вони не можуть бути продані з прилюдних торгів або передані у власність кредиторам. Вимоги громадянина, який самовільно побудував будинок чи частину його, або заінтересованої особи, не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, про вселення на раніше займану площу в таких будівлях тощо, підлягають розгляду судами на загальних підставах. Аналогічні положення також закріпленні в ст. 376 чинного ЦК України, відповідно до якої право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. При цьому, як встановлено судом, будь-яких домовленостей чи угод між братами [PERSON] щодо права на новозбудовані будинки не укладалося,\~\~а тому участь [PERSON] та позивачки [PERSON] як співзабудовників у будівництві не створює для них права власності на житловий будинок, а також і права власності на будівельні матеріали, й відповідно [PERSON], а також позивачка [PERSON] якщо вони навіть і були співзабудовниками спірних будинків, мають права лише на відшкодування своїх затрат на їх будівництво з урахуванням їх частки участі в будівництві. Крім того, оцінюючи доводи позивачки [PERSON], якими вона обґрунтовує своє звернення в частині законності використання земельної ділянки для забудови, суд до уваги не приймає, оскільки земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво, ні позивачці [PERSON], ні її покійному чоловікові [PERSON] не була ні виділена, ні передана у встановленому земельним законодавством порядку, не належала їм на інших законних підставах, у тому числі й частина земельної ділянки, на якій розташований будинок літ. «А» та яку як зазначає позивачка вони придбали. Таким чином, суд відхиляє доводи позивачки [PERSON] про те, що частина земельної ділянка, на якій розташований будинок літ. «А» був придбаний нею та її чоловіком для здійснення будівництва за відповідним договором купівлі-продажу, оскільки будь-яких доказів у тому числі й договору купівлі-продажу, а також правовстановлюючих документів на дану земельну ділянку позивачами суду не надано. При цьому, слід зазначити, що право приватної власності громадян України на землю встановлено лише з набранням чинності змін і доповнень, внесених\~Законом України від 13 березня 1992 року N 2196-XII "Про внесення змін і доповнень до Земельного кодексу Української РСР". Відповідно до\~статті 22 Земельного кодексу України 1990 року\~(в редакції від 13 березня 1992 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право - Державного акту про право власності на землю. Відповідно до\~ст. 3 Земельного кодексу України від 1990 року, право розпорядження землею належало Радам народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх шляхом прийняття рішення. Аналогічно врегульовано земельні правовідносини і нормами\~Земельного кодексу України\~від 1990 року у пізніших редакціях, та нормами\~Земельного кодексу України від 2001 року, зокрема у ст. ст. 125, 126 ЗК України. Таким чином, обов'язковою\~\~умовою\~\~фактичного\~\~використання\~\~земельної ділянки\~є\~\~ наявність\~\~у\~\~особи,\~\~що\~\~її\~\~використовує, правовстановлюючих\~\~документів\~на\~\~цю земельну\~\~ ділянку,\~\~а відсутність\~\~у\~\~неї\~\~таких\~\~документів\~\~є\~\~самовільним\~\~ зайняттям земельної ділянки. Проте, належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що земельна ділянка по вул. .Барнаульській, 16 у м. Чернівці у встановленому земельним законодавством порядку була передана у приватну власність чи користування [PERSON], або передана у встановленому законодавством порядку у власність чи користування вже під збудоване житлове будівництво саме позивачці [PERSON] чи її чоловікові [PERSON] ні до, ні під час судового розгляду позивачами суду не надано. Також залишається не вирішеним й питання про виділення (передачу) вказаної земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно особам, що здійснили самочинне будівництво на ній, як цього вимагають положення ч.3\~ст.376 ЦК України, і на час судового розгляду даного спору. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про те, що земельна ділянка по вул. Барнаульській, 16 у м. Чернівці у визначеному законом порядку надавалась у власність чи користування [PERSON] для здійснення будівництва спірних будинків, а тому на думку суду непідтвердженою належними та допустимими доказами залишилася та обставина, що земельна ділянка, на якій здійснювалося будівництво спірних житлових будинків, була виділена (передана) у встановленому законом на той час порядку забудовнику. Крім того, відповідно до нині діючого законодавства, визнання права власності на незавершений обєкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої ст. 376, так і\~ст.331 ЦК, якою зокрема визначено, що момент виникнення права власності на нерухоме майно повязаний з моментом державної реєстрації, до реєстрації особа-забудовник вважається власником матеріалів, обладнання, які були використанні в процесі будівництва. \~\~\~\~ Таким чином, суд приймаючи до уваги вищенаведені правові позиції, а також ураховуючи конкретні обставини справи, зокрема те, що спірні будинки збудовані до введенні в дію ЦК України, на земельній ділянці, яка у власність чи користування у встановленому законом порядку не виділялась ні як для здійснення будівництва, не під вже збудоване нерухоме майно, приходить до висновку, що позивачка [PERSON] та спадкоємець померлого [PERSON] [PERSON], не можуть претендувати на визнання за ними права власності на спірне будинковолодіння, а також й на право власності на будівельні матеріали, які були використані для самочинного будівництва, оскільки вони не були законними власниками чи землекористувачами земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно, а тому їх вимоги в частині визнання права власності на будівельні матеріали не ґрунтуються на законі й відповідно задоволенню не підлягають. За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, приходить до висновку про недоведеність та безпідставність позову в частині визнання права власності на будівельні матеріали, які використовувались при будівництві житлових будинків літ. А та літ. Б, а також надвірних та господарських споруд по вул. Барнаульскій, 16 в м. Чернівці й відповідно відсутність підстав для набуття позивачем права власності на будівельні матеріали використані ним в процесі самочинного будівництва, враховуючи положення ст. ст.\~105 ЦК\~Української СРСР, ст. ст. 12, 13, 14, 17, 48 Закону України «Про власність», ст. ст.\~387,\~391 ЦК України, оскільки вказані обєкти нерухомості були збудовані на земельній ділянці, яка позивачам та покійному [PERSON] не належала та частка участі [PERSON] та її чоловіка [PERSON] у будівництві спірних обєктів не доведена. При цьому, враховуючи вищенаведені норми права, у позивачів може виникнути право на відшкодування витрат на будівництво спірних житлових будинків у разі доведеності їх частки участі у їх будівництві, проте з такими вимогами у даному провадженні позивачі до суду не звертались. Щодо вимог позивачів про визнання недійсним договору дарування від 25.10.2008 року за яким [PERSON] подарував [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння, що розташоване за адресою м.Чернівці, вул. Барнаульська, 16, то суд зазначає наступне. Так, згідно ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, згідно розяснень, які містяться у п. 7, п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивачі не були сторонами оспорюваного правочину та матеріали справи не містять належних і допустимих доказів щодо порушення їх майнових прав саме на частину будинковолодіння, як індивідуально визначеного майна, яка була відчужена відповідно до оспорюваного ними правочину. Крім того, в судовому засіданні не встановлено, що під час укладення спірного правочину його сторонами були порушенні моральні засади суспільства та позивачами в розумінні положень ст.ст. 10,60 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження існування зазначених обставин для визнання договору дарування недійсним. При цьому, посилання позивачів та їх представника на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.10.2010 року про забезпечення позову, як на підставу своїх вимог про визнання спірного договору недійсним, судом також не береться до уваги, оскільки таким обставинам була дана оцінка апеляційним судом Чернівецької області у рішенні від 25.10.2012 року, яке набрало законної сили (а/с 192 Том 1). Зокрема, судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на 25.10.2010 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна обтяження не було внесено запис про заборону відчуження, оскільки Перша Чернівецька державна нотаріальна контора ще не отримала ухвали суду від 08.10.2010 року. Запис про заборону відчуження нерухомого майна був внесений лише 12.11.2010 року о 12 год. 35 хв. й відповідно нотаріус посвідчуючи спірний договір не був обізнаний про існування заборони на відчуження спірного нерухомого майна, частина якого була предметом договору. Крім того, вищевказані обставини позивач також вважає і підставою для визнання незаконним та скасування п. 3, п.3.3, п. 3.3.2, п. 4, п. 5 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 й відповідно з подальшим визнанням та скасуванням свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.12.2010 року, разом з тим з такими доводами позивачів погодитись не можна враховуючи вищенаведені обставини, а також виходячи з наступного. Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року розтлумачено частину 10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" щодо того, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їх виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Відповідно до ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Крім того, законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Разом з тим, в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів того, що оскаржувані пункти рішення органу місцевого самоврядування порушують майнові права позивачів та позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що орган місцевого самоврядування приймаючи оспорювань рішення діяв у порушення вимог закону, а тому в задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування п. 3, п.3.3, п. 3.3.2, п. 4, п. 5 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 14.12.2010 року №807/22 слід відмовити. Не підлягає задоволенню як похідна від вищевказаних вимог і вимога позивачів [PERSON] та [PERSON] про скасування свідоцтва про право власності на майно, виданого на імя [PERSON] Також не підлягає задоволенню й вимога [PERSON] та [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: витребування з володіння відповідачів [PERSON] 45/100 часток будинковолодіння по вул. Барнаульській, 16 в м.Чернівці, яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., криниці №1, огорожі №2,3 та з володіння [PERSON], правонаступником якого є [PERSON], житлового будинку літ. «А», загальною площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», огорожа №4-6, з огляду на наступне. Так, стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей\~317,\~319 ЦК України\~саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно зі\~статтею 387 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Таким чином, виходячи з норм\~статті 387 ЦК України\~та частини 3\~статті 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, має довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Зокрема, відповідно до частини 1\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.\~\~ Таким чином, за змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи має позивач право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі\~\~вибуло це майно з їх володіння. Крім того, відповідно до\~статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Разом з тим, ураховуючи той факт, що у позивачки [PERSON] та позивача [PERSON], спадкоємця [PERSON], як в розумінні положень ЦК України, так і положень Закону України «Про власність», чинних на час виникнення спірних правовідносин, не виникло право власності на спірні обєкти нерухомого майна, у тому числі й в порядку спадкування, як на індивідуально визначене майно, а саме на: 45/100 часток будинковолодіння по вул. Барнаульській, 16 в м. Чернівці, яке складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 254,7 кв.м., житловою площею 92,20 кв.м., криниці №1, огорожі №2,3 та на житловий будинок літ. «А» загальною площею 163,40 кв.м., житловою площею 90,50 кв.м., сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», огорожа №4-6, правові підстави для задоволення їх позовних вимог в частині витребування даного спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння відсутні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed