Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Представник публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи підставність своїх вимог тим, що 25.09.2003 року між ПАТ КБ "Приватбанком" та [PERSON] було укладено кредитний договір № VIOWG000840010. Згідно даного договору, Банк зобов'язався надати останньому кредит в розмірі 3 250 доларів США на термін до 23.09.2010 року, а Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, визначеному кредитним договором. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нарахованої від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання за даним кредитним договором виконав, надавши відповідачеві кредитні кошти в розмірі, передбаченому кредитним договором, однак Відповідач в порушення взятих на себе зобовязань не надав своєчасно банку грошові кошти за кредитом, відсотками та комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, чим порушив умови договору, у зв'язку з чим станом на 02.07.2015 року утворилась заборгованість в сумі 6 513,57 доларів США, яка складається: із заборгованості за кредитом в сумі 1 673,81 доларів США; із заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 2 096,04 доларів США; із пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором в сумі 2 743,72 доларів США, яку представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь Банку, так як відповідач у добровільному порядку її не погашає, а також вирішити питання судових витрат. В судове засідання представник позивача не з'явився, однак направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, де зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, просив суд застосувати до вимог Банку строки позовної давності, мотивуючи тим, що останній платіж на погашення кредиту від 25.09.2003 року № VIOWG000840010, ним, [PERSON], було здійснено ще в квітні 2010 року. У вересні 2010 року закінчився строк дії платіжної картки, яка була відкрита в рамках цього кредитного договору, а Банк звернувся до суду 07.08.2015 року, тобто поза межами строку позовної давності. Крім цього, відповідач зазначив у заяві на те, що матеріали цивільної справи не містять жодних належних та допустимих доказів в підтвердження факту внесення саме ним, [PERSON], грошових коштів на погашення кредиту 23.11.2012 року, які б свідчили про переривання строків позовної давності за договором кредиту від 25.09.2003 рооку. Водночас відповідач зазначив у заяві про те, що 15.10.2014 року ВССУ в своїй ухвалі за наслідками перегляду рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області від 28 травня 2014 року, які було скасовано, звернув увагу на те, що суд першої та апеляційної інстанції під час розгляду цивільної справ, предметом якої були договірні правовідносини за кредитним договором від 25.09.2003 року № VIOWG000840010 не повно зясував характер спірних правовідносин, не дав належної оцінки наявним у справі доказам, до спірних правовідносин застосував норми права, які дані правовідносини не регулюють. Прийнявши до уваги те, що сторони використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому здійснює розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами, що узгоджується із приписами ст.197 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. 25.09.2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір №VIOWG000840010 про відкриття карткового рахунку та встановлено кредитний ліміт «VISA ELECTRON SERVICE» (далі - Договір), за умовами якого банк (позивач) відкрив клієнту (відповідачу) картковий рахунок і випустив клієнту платіжну картку, вид та термін дії, якої визначено в анкеті-заяві, що є невідємною частиною цього договору. Відповідно до п. 6.2 Договору, банк надав кредитний ліміт на картковий рахунок клієнта в сумі 3 346 доларів США на термін 84 місяці до 23 вересня 2010 року включно шляхом: видачі готівки у сумі 3 250 доларів США, перерахування страхових платежів у сумі 96 доларів США (а.с. 9). Згідно з п. 6.7 Договору, за фактично витрачені в рахунок кредитного ліміту кошти банк розраховує проценти, виходячи з 1,17% на місяць. Розрахунок відсотків здійснюється починаючи з дати списання з позичкового рахунку, до дати остаточного погашення кредитного ліміту. Відсотки розраховуються щомісячно за період з першої дати попереднього періоду сплати до дати, попередню першій даті поточного періоду сплати включно. Відсотки розраховуються по фактичному залишку заборгованості на кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитним лімітом та 360 днів у році. Дата погашення кредитного ліміту до розрахунку не включається. Остаточне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня остаточного погашення суми кредитного ліміту. В п.6.5. Договору сторони узгодили, що починаючи з місяця, наступного за датою встановлення кредитного ліміту, Позичальник щомісячно в період сплати, за який приймається період з «25» по «30» число кожного місяця, надає Банку грошові кошти сумою не менш 63,14 доларів США на рахунок для зарахування коштів для погашеня заборгованості за договором, включаючи заборгованість за кредитним лімітом та проценти за користування кредитним лімітом. Пунктом 6.9. Договору передбачено, що у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним лімітом відповідно до умов п.п. 6.2, 6.5 сплачувати банку за платежі, здійснені в рахунок кредитного ліміту, підвищену процентну ставку у подвійному розмірі від зазначеної у п. 6.7, від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитним лімітом. Проценти розраховуються виходячи з суми залишку заборгованості по простроченій сумі віл дати виникнення простроченої заборгованості. З положень п. 7.1 Договору вбачається, що у разі порушення термінів погашення процентів за платежі, здійснені в рахунок кредитного ліміту, Банк має право нарахувати, а клієнт зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу. Обставини щодо укладення кредитного договору на вищевказаних умовах сторонами спору визнавались, а відтак доказуванню в силу ст.61 ЦПК України не підлягають. За рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство, який є правонаступником всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ "Приватбанк", що вбачається із нової редакції Статуту (а.с.14). Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідного договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільної и права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З аналізу вказаних норм права слід дійти висновку, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора , про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредит і повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашения чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦКК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно з умовами кредитного договору, що укладений між сторонами спору, позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Договором, тобто щомісячно в період сплати, за який приймається період з «25» по «30» число кожного місяця (п.6.5. Договору). Оскільки умовами договору \~встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається \~з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору укладеного між сторонами спору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу та зверненням до суду в межах строку позовної давності. Аналогічна правова позиція з вирішення спору міститься у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі N 6-116цс13, яка є обовязковою до застосування судами України. 11.02.2016 року відповідачем надано суду заяву про застосування до вимог Банку за даним позовом строків позовної давності, яка мотивована тим, що останній платіж ним проведено у квітні 2010 року, у той же час позивач звернувся до суду 07.08.2015 року. Судом за ухвалою суду від 18.11.2015 року було витребувано оригінали касових документів або інших документів, що використовуються в діяльності банку, які свідчать про внесення [PERSON] ([INFO], жителем [INFO], ідентифікаційний код №2017607973, паспорт серія АА №591420) грошових коштів у період з 23 вересня 2010 року по даний час в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором укладеним 25.09.2003 року між "Приватбанком" та [PERSON] № VIOWG000840010. На виконання вимог ухвали позивачем було надано меморіальні ордера на погашення заборгованості за кредитним договором від 25.09.2003 року та виписки банку по особовому рахунку відповідача. Правилами ст.10, 60 ЦПК України, визначено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст.58, 59 ЦПК України, суд оцінює кожний доказ на його належність, допустимість та достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов до переконання, що вони не доводять факт внесення саме відповідачем коштів 23.11.2012 року на погашення кредитної заборгованості по рахунку №29095055305419. Крім цього, суд бере до уваги, що відповідно до умов кредитного договору, закінченням терміну дії картки визначено було сторонами 23 вересня 2010 року, однак позивачем не доведено обставин щодо можливості погашення відповідачем заборгованості після закінчення дії картки та не надано інформацію про норми права або нормативно - правових актів, що створені в діяльності банку, які регулюють можливість погашення заборгованості за кредитним договорам, по якій строк дії платіжної картки закінчився. Ураховуючи наведене, а також те, що позивач звернувся до суду лише 07.08.2015 року з вимогами про стягнення із відповідача заборгованості за кредитом, по якому останній платіж було проведено відповідачем 08.04.2010 року та 09.04.2010 року, тому суд вважає, що сплив строку позовної давності станом на день звернення позивачем до суду є очевидним. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає \~поважними причини пропущення позовної давності, порушене \~право підлягає захисту. Представник позивача у позовній заяві не вказує на поважність причин пропуску строку позовної давності. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується \~судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. З урахуванням встановлених обставин та перевірених судом доказів наданих позивачем в підтвердження предявлених до відповідача вимог, правової позиції суду вищої інстанції та міжнародної практики, яка є джерелом права в Україні, а також доведення факту пред'явлення позову позивачем поза строками позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач, відсутності наведених поважних причин позивачем щодо пропуску строку позовної давності, суд вважає, що є достатні підстави для відмови у задоволенні даного позову. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст. 88 ЦПК України, а тому в разі відмови в задоволенні позову відносить їх на рахунок позивача.

Outcome: dismissed