Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. На обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 19 липня 2007 року між нею та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір, згідно якого їй надано кредит у сумі 168 000 доларів США строком на 29 років. З метою забезпечення позивачем передано в іпотеку банку належний їй житловий будинок [ADDRESS] та присадибну земельну ділянку площею 0, 1000 га. У зв'язку із неналежним виконання позивачем своїх зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, ПАТ КБ "ПриватБанк" у серпні 2010 року звернулося до суду із позовом до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2012 року, позов задоволено. Також зазначала, що 19 вересня 2016 року приватним нотаріусом було видано виконавчий напис про стягнення з неї 108 790,85 доларів США заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року. Посилаючись на те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із заявою про видачу виконавчого напису, достовірно знаючи про те, що кредитний договір вже припинений, оскільки є судове рішення, що стосується даного договору та відповідач набув право власності на предмет іпотеки і реалізував його, просила визнати вищевказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, надіслали на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення справи та письмових заперечень від нього на адресу суду не надходило. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення справи та письмових заперечень від них на адресу суду не надходило. Тому суд розглянув справу за відсутності сторін, в заочному порядку, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 19 липня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримала від банку 168 000 доларів США строком на 29 років. З метою забезпечення виконання зобов'язань позивача за вищевказаним кредитним договором, цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно із умовами якого [PERSON] передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок [ADDRESS] та присадибну земельну ділянку площею 0, 1000 га. Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2012 року, в рахунок погашення заборгованості позивача перед ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором від 19 липня 2007 року в розмірі 200 302,67 доларів США, звернуто стягнення на належний [PERSON] предмет іпотеки, шляхом продажу ПАТ КБ "ПриватБанк" від свого імені, будь-якій особі покупцеві. Також судом встановлено, що на даний час предмет іпотеки реалізовано. 19 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис про стягнення з позивача на користь відповідача 108 790,85 доларів США заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Однак, звернення стягнення на предмет іпотеки, як підстави для припинення основного зобов'язання, норми глави 50 "Припинення зобов 'язання" ЦК України не передбачають. У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов'язання. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку"), а не навпаки. При цьому, ані Законом України "Про іпотеку", ані іншими нормативними актами не передбачено такої підстави для припинення основного зобов'язання, як звернення стягнення на предмет забезпечення цього зобов'язання, та цей факт сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором. Поряд із цим, позивач також посилається на недотримання нотаріусом під час вчинення спірного виконавчого напису положень Закону України "Про нотаріат", зокрема в частині, що стосується безспірності суми заборгованості. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (ст. 88 Закону України "Про нотаріат"). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як вбачається з спірного виконавчого напису № 8050 від 19 вересня 2016 року, нотаріусом було запропоновано стягнути залишок заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ "ПриватБанк" у загальному розмірі 108 790,85 доларів США. Строк за який виникла заборгованість та провадиться стягнення становить з 19 липня 2007 року по 10 серпня 2016 року - 9 років 22 дні. Таким чином, у виконавчому написі нотаріуса включена сума заборгованості, яка виникла поза спливом строку позовної давності, а отже така сума не може вважатись безспірною. Відповідність розрахунків заборгованості, з урахуванням строків позовної давності, нотаріусом не перевірялася. Вказані обставини ні приватний нотаріус, ні представник банку не спростував,хоча такий процесуальний обов'язок передбачений ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Оцінюючи в сукупності досліджені докази, враховуючи вимоги ст. 10, 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив вимоги Закону України "Про нотаріат", а тому позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню та спірний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги то з відповідача на користь [PERSON] підлягають стягненню у розмірі 640 грн. 00 коп. на відшкодування судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved