Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом до Чернівецької міської ради, треті особи без самостійних вимог: Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації, Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання права власності на самочинно збудований садовий будинок. Посилалася на те, що їй на праві власності належить земельна ділянка [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS]. На вказаній земельній ділянці нею самочинно з 2006 року по 2008 рік було збудовано садовий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, а саме: садовий будинок літ. А, загальною площею 70,50 кв.м., гараж літ. Б, площею 34,00 кв.м., альтанку літ. «В», площею 19,4 кв.м., погріб літ. «П», площею 7,1 кв.м., вбиральню, площею 1,3 кв.м. Під час проведення будівельних робіт нею були дотримані будівельні, архітектурні, санітарні та екологічні норми, що підтверджує звітом технічного обстеження будівельних конструкції та інженерних мереж. Після завершення будівництва у червні 2017 року ЧКОБТІ було виготовлено технічний паспорт, відповідно до якого загальна дійсна вартість будинковолодіння становить 148437 гривень. 13.09.2017 року вона звернулася з заявою до Управління ДАБІ про прийняття в експлуатацію зазначеного вище будинку. За наслідками розгляду поданої заяви, листом від 14.09.2017 року її було повідомлено, що на даний час механізму та умов прийняття в експлуатацію об'єктів збудованих самочинно чинним законодавством не передбачено та роз'яснено право на звернення до суду з позовом. На підставі ст. 376 ЦК України просила визнати за нею право власності на самочинно збудований садовий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Чернівецької міської ради у судове засідання не з'явився. Подав до суду письмові пояснення на позов, в яких позов не визнав та зазначив, що наявний технічний висновок не відображає того, що самочинно збудований садовий будинок відповідає архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам та не порушує права суміжних земелекористувачів. Просив розглянути справу у його відсутності. Представник третьої особи Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовної заяви. Представник третьої особи ЧКОБТІ у судове засідання не з'явився. У поданій до суду заяві просив розглянути справу у його відсутності, вирішення спору по суті відніс на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, дослідивши письмові докази у справі приходить до наступного. Так, за змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України. Суд відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Крім того, відповідно до ст.16 ЦПК України, позивач, звертаючись до суду, за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права, подання позову про визнання права, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Як було встановлено судом, [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] належить земельна ділянка, площею 0,0450 га, що розташована в [ADDRESS]. Цільове призначення земельної ділянки: «для ведення садівництва»; кадастровий номер: [NUMBER] (а.с.39). На вказаній земельній ділянці позивачем було побудовано двоповерховий садовий будинок, загальною площею 70,50 кв.м., будівельний об'єм 238 куб.м.. При цьому на частині земельної ділянки, площею 59 кв.м. розташовані господарські будівлі. Загальна площа забудови земельої ділянки 128 кв.м. Зазначені обставини підтверджуються технічним паспортом на садовий будинок, виготовленим 14.06.2016 року (а.с.7-15). Як вбачається з поданої до суду заяви, будівництво спірного садового будинку було завершено у 2008 році. Зазначена обставина була також підтверджена представником позивача під час судового розгляду. Встановлення зазначеної обставини має суттєве значення для вирішення предмету спору по суті. Так, відносини пов'язані з набуттям права власності на новостворений (збудований) об'єкт нерухомого майна регулюються положеннями Цивільного кодексу України, зокрема статтею 331, законодавством у сфері містобудування, а також Земельним кодексом України. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до Закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. На момент завершення будівництва спірного об'єкту нерухомості діяв Закон України «Про планування і забудову територій». Зокрема, положеннями ст. 24 Закону було визначено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та відповідно до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, встановлених згідно з вимогами цього Закону. Замовник, що має намір забудови належної йому на праві власності або користуванні земельної ділянки, або уповноважена ним особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою (клопотанням) щодо намірів забудови земельної ділянки, в якій зазначаються призначення будівлі, споруди та орієнтовні характеристики забудови. Орган місцевого самоврядування визначає відповідність намірів забудови земельної ділянки місцевим правилам забудови населеного пункту, містобудівній документації. У разі якщо наміри забудови земельної ділянки не відповідають вимогам містобудівної документації та видам використання території, встановленим місцевими правилами забудови, державними нормами, орган місцевого самоврядування протягом місяця з дня реєстрації заяви (клопотання) надає заявнику висновок щодо цієї невідповідності та рекомендації стосовно можливої зміни намірів забудови земельної ділянки. 12.03.2011 року набрав чинності Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року. Пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону передбачено певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт. Так, положеннями Закону визначено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю до 31 грудня 2015 року безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об'єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року; збудовані до 12 березня 2011 року: громадські будинки I і II категорій складності; будівлі і споруди сільськогосподарського призначення I і II категорій складності. Порядокприйняття в експлуатацію таких об'єктів і проведення технічного обстеження визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. При цьому технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться в ході їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті. З метою реалізації вищевказаних положень Закону наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №79 від 24.04.2015 року було затверджено Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт. Проте, [PERSON] наданим їй Законом правом не скористалася та не звернулася до 31.12.2015 року з відповідною заявою до Інспекції ДАБК. Натомість позивач звернулась до суду з позовом у порядку ст. 376 ЦК України. Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Як роз'яснено у п.4 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України», під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року N 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Визначення поняття "цільове призначення земельної ділянки" наведено у статті 1 Закону України «Про землеустрій», згідно з яким це її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року N 449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою", введена графа "цільове призначення". Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Як було встановлено судом, цільове призначення земельної ділянки, площею 0,0450 га, що розташована в [ADDRESS] - «для ведення садівництва». Одним із основних принципів земельного законодавства є принцип раціонального використання та охорони земель (ст.5 ЗК). Забезпечуючи реалізацію вказаного принципу, Земельний кодекс поділяє земельний фонд України, який складають усі землі країни в межах її території, за особливим правовим режимом та основним цільовим призначенням на категорії. Так, відповідно до ст. 19 ЗК закріплено такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення. Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. У свою чергу відповідно до частини третьої статті 22 ЗК землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель. Правовий режим земельних ділянок для садівництва визначається статтею 35 ЗК, відповідно до частини першої якої встановлено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Відповідно до частини третьої цієї статті земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. При цьому абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу. Суд також враховує положення ст. 375 ЦК України, відповідно до яких власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, однак право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм та правил, а також за умови використання земельної ділянки за її призначенням. Обов'язок власника земельної ділянки забезпечувати її використання за цільовим призначенням також регламентовано ст.91 ЗК України. Проте, як було встановлено судом, на значній частині земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] розташований двоповерховий житловий будинок, що не відповідає її цільовому використанню. Згідно з частиною третьою статті 20 ЗКзміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядкомза ініціативою власників. Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК). Однак власником цільове призначення земельної ділянки площею площею 0,0450 га, що розташована в [ADDRESS] змінено не було. Окрім зазначеного, суд зауважує, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами у справі відповідність збудованого будинку архітектурним, санітарним, будівельним нормам та правилам, а відповідно і його готовність до експлуатації. Наявний у матеріалах справи звіт про проведення технічного обстеження ЧКОБТІ, складений за результатами технічного огляду садового будинку, збудованого на земельній ділянці [NUMBER], не підтверджує вказаних обставин. Окрім того, даний висновок не є експертним висновком та не може бути прийнятий до уваги судом. Натомість з дослідженої відповіді Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 27.06.2017 року видно, що розміщення альтанки не відповідає вимогам п.3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», а саме по догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту, відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни необхідно приймати не менші 1,0 м. (а.с.115). Також суд враховує, що вказаному об'єкту будівництва не було присвоєно поштової адреси у порядку, визначеному Положенням про порядок присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомості у м.Чернівцях, затвердженому рішенням Чернівецької міської ради №1309 від 31.07.2014 року, що є виключною компетенцією Виконавчого комітету міської ради, а не суду. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Чернівецької міської ради, треті особи без самостійних вимог: Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації, Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області про визнання права власності на самочинно збудований садовий будинок - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed