Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Позивач 06.11.2019 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , мотивуючи позов тим, що між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №0861608201/Т/972132 від 21.05.2013 р. 23.03.2018 р. між ПАТ "Актабанк" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір №2 про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги за кредитним договором №0861608201/Т/972132 від 21.05.2013 р., з врахуванням нарахованих процентів, комісії та іншими платежами за основними договорами. Згідно додатку №1 до договору відступлення права вимоги №2 від 23.03.2018 року, ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набув права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 44898,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Окрім того, просить стягнути на свою користь судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору в сумі 1921,00 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.12.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 19.02.2020 року відповідачем подано відзив на позов в якому вказав, що позовні вимоги визнає частково, а саме в частині стягнення: 18495,00 грн. заборгованості за основним боргом та 3,00 грн. заборгованості за процентами, щодо вимог позивача про стягнення частини основного боргу за кредитом в сумі 950,00 грн., заборгованості за комісією в сумі 21450,00 грн., штрафу, пені в сумі 4000,00 грн. Зазначає, що позивачем не врахований платіж здійснений ним 26.05.2014 року на користь ПАТ «АктаБанк» у розмірі 500,00 грн. в рахунок погашення простроченої заборгованості та пені згідно кредитного договору. Вказав, що умови кредитного договору, а саме пункт 2.1.2 та пункт 2.1.2. ст. 2 Кредитного договору є нікчемними, оскільки відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Вказує, що сума боргу, яка має бути з нього стягнута, з основної суми кредиту дорівнює 18495,00 грн. Окрім того просив розстрочити виконання рішення суду про стягнення заборгованості на 1 рік, як це передбачено ч. 5 ст. 435 ЦПК України. Враховуючи викладене вище, просив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з нього: 18495,00 грн. - заборгованості за основним боргом; 3,00 грн. - заборгованість за процентами, відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього: 950,00 грн. - заборгованості за основним боргом, 21450, 00 грн. - заборгованості за комісією, 4000,00 грн. - штрафу, пені. Просить відмовити позивачу у стягненні з нього судових витрат пов`язаних з розглядом справи та розстрочити виконання рішення суду на 1 рік, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили: зобов`язати його заборгованість з основої суми кредиту в сумі 18495,00 грн. сплчувати щомісячно по 1541,25 грн. на протязі 12 місяців. 03.03.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив в якому вказав, що з відзиву на позову вбачається, що відповідач не заперечує, що між ПАТ "Актабанк" та ним було укладено кредитинй договір на суму 20000,00 грн., зауважень щодо умов кредитування з боку позичальника, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, або умов сплат не було подано. Права кредитора за основними договорами, після підписання 23.03.2018 року між ПАТ "АктаБанк" та ТОВ "ФК"ЄАПБ" договору №2 про відступлення прав вимоги, перейшли до ТОВ "ФК"ЄАПБ" в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. Представник позивача вказує на те, що за весь період перебування вимоги за Кредитним договором №0861608201/Т/972132 від 21.05.2013 року у ТОВ "ФК "ЄАПБ" не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до боржника. Відтак, ТОВ "ФК "ЄАПБ" лише просить суд стягнути з відповідача ту заборгованість за кредитним договором, яка була нарахована первинним кредитором на дату укладення договору про відступлення права вимоги. З умов кредитного договору, вбачається, що жодної із перелічених умов, які законом визнаються несправедливимии, до договору внесені не були, не міститься кредитний договір і будь-яких інших несправедливих умов. 21.05.2020 року відповідачем подані заперечення на позовну заяву в яких вказав, що кредитний договір №0961608201/Т/972132 від 21.05.2013 року містить нікчемні умови, а саме: умову про сплату комісії про надання кредиту в сумі 450 грн. та умову про щомісячну сплату комісії в сумі 650 грн. за супроводження кредиту. Нікчемність таких умов кредитного договору із споживачем встановлена ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки нікчемними є вказані умови кредитного договору, то відповідно нікчемною є умова договору №2 про відступлення права вимоги вд 23.03.2018 р. в частині переходу до позивача права вимоги щодо сплати комісії про надання кредиту в сумі 450 грн. та щодо сплати щомісячної комісії в сумі 650 грн. за супроводження кредиту. Вказує, що погоджується зі сплатою заборгованості за основним боргом 18495,00 грн. та 3,00 грн. процентів за користування кредитними коштами у розмірі, встановленому кредитним договором, однак, не погоджується зі сплатою комісії в сумі 21450,00 грн., оскільки умови кредитного договору про нарахування та сплату комісії є несправедливими та нікчемними. Просив задовольнити позовні вимоги частково, а саме стягнути з нього 18495,00 грн. заборгованості за основним боргом, 3,00 грн. заборгованості за процентами; відмовити в частині стягнення 950,00 грн. заборгованості за основним боргом, оскільки частина боргу в сумі 500,00 грн. сплачена ним 26.05.20174 р. на користь ПАТ "Актабанк", а частина боргу має бути погашена за рахунок сплаченої комісії в сумі 450,00 грн. при наданні кредиту; відмовити в частині стягнення 21450,00 заборгованості за комісією, оскільки умови кредитного договору щодо нарахування та сплати комісій є нікчемними; 4000,00 грн. штрафу, пені у зв`язку з їх необгрунтованістю; відмовити в частині стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витребуванням доказів, проведення огляду доказів за їх місцемзнаходження, забезпеченням доказів у зв`язку з недоведеністю; звільнити його від сплати судових витрат у вигляді судового збору, у зв`язку зі складним матеріальним становищем, внаслідок відсутност постійної роботи та трьох малолітніх дітей; враховуючи у нього наявність трьох маолітніх дітей та відсутність постійної роботи розстрочити йому виконання рішення суду на 1 рік, а саме зобов`язати його заборгованість з основної суми кредиту в сумі 18495,00 грн. сплачувати щомісяно по 1541,25 грн. на потязі 12 місяців. 11.06.2020 представником позивача подано пояснення на заперечення, згідно яких вказано, що зі змісту кредитного договору №0861608201/Т/972132 від 21.05.2013 р. не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до договору внесене не було, не містить він і будь-яких інших несправедливих умов. Вказана в кредитному договорі інформація була доведена до відома до відома позичальника, що підтверджується змістом підписаного ним кредитного договору, згідно з яким підписання свідчить про те, що відповідач з всіма умовами ознайомлений та погоджується, перед підписанням повідомлено у встановленій законом формі про всі умови, передбачені ч. 2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", та їх змістом, а також про всі інші умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Укладеним кредитним договором передбачені всі фінансові зобов`язання позичальника, тобто, до відома відповідача у необхідному обсязі була доведена передбачена законом інформація щодо умов кредитування. Вказує, що дії позичальника щодо оспорювання нарахованої заборгованості в частині комісії за супроводження кредиту через шість років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 21.05.2013 року між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №0861608201/Т/972132 на споживчі потреби. Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 20000,00 грн. (арк. справи 7-8). Відповідно до п.2.1.1 Договору процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу. Пунктом 2.1.2 Договору визначено, що позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в сумі 650,00 грн, що розраховується як 3,25 відсотків від суми кредиту вказаного в п. 2.1 цього Договору, та включається в суму щомісячного платежу. У пункті 2.13 Договору погашення кредиту, сплата нарахованих процентів за користування Кредитом, сплата комісії за супроводження кредиту здійснюється позичальником щомісячно, починаючи з місяця наступного за місяцем надання кредиту 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 1205,64 грн. [PERSON] ознайомлений з умовами отримання кредитів та інших послуг від ПАТ "Акта Банк" 20.05.2013 року, про що свідчить його особистий підпис на кожному аркуші умов (арк. справи 13). Отримання готівкових коштів 21.05.2013 р. відповідачем [PERSON] власноруч підтверджений заявою на видачу готівки № 448500 від 21.05.2013 р. (арк. справи 14). 23.03.2018 року між ПАТ "Актабанк" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів", за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-TA-2018-02-21-000031-а від 15.03.2018 року, був укладений договір договір №2 про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги за кредитними договорами з врахуванням нарахованих процентів, комісії та іншими платежами за основними договорами. На виконання умов Договору відступлення права вимоги по кредитному договору №0861608201/Т/972132 від 21 травня 2013 року, згідно вимог ст.512-514, 516 Цивільного кодексу України, ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів» 27 березня 2018 року за вих. №002404659-1 було відправлено лист-повідомлення відповідачу про зміну умов кредитного договору, наявну суму заборгованості по кредитному договору та порядок її погашення (арк. справи 21). Згідно Витягу з додатку №1 до договору №2 про відступлення права вимоги від 23.03.2018 року, ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №0861608201/Т/972132 від 21.05.2013 року в сумі 44898,00 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом в сумі 19445,00 грн., заборгованості за процентами в сумі 3,00 грн., заборгованості за комісією в сумі 21450,00 грн., заборгованості за штрафом, пенею в сумі 4000,00 грн., що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості перевіреним в судовому засіданні. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, щоположення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання кредитних коштів за кредитом чи супроводження кредиту не є самостійною послугою, щозамовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки, надання кредитних коштів за кредитом є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і супроводження кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Отже, положення Кредитного договору №0861608201/Т/972132\~від 21\~травня 2013\~року щодо права кредитора нараховувати комісію за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів, є нікчемними, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже, такі умови договору порушують публічний порядок. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що умови пунктів 2.1.2. та 2.1.2.1. кредитного договору щодо сплати комісії за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів суперечать вимогам наведеного вище законодавства, яке регулює публічний порядок у сфері споживчого кредитування, а тому є нікчемними в силу закону, і не підлягають визнанню недійсними, проте, зазначене не має наслідком визнання недійсним договору у цілому. За таких обставин, в іншій частині Кредитний договір №0861608201/Т/972132\~від 21\~травня 2013\~року є чинним та підлягає виконанню сторонами. За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга статті 516 ЦК України). На виконання умов Договору відступлення права вимоги по кредитному договору №0861608201/Т/972132 від 21 травня 2013 року, згідно вимог ст.512-514, 516 Цивільного кодексу України, ТОВ «Фінансовою компанією «Європейськ аагенція з повернення боргів» 27 березня 2018 року за вих. №002404659-1 було відправлено повідомлення відповідачу про зміну умов кредитного договору, наявну суму заборгованості по кредитному договору та порядок її погашення (арк. справи 21), тобто [PERSON] несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів». Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Як вбачається з наданих позивачем ТОВ «Фінансовою компанією «Європейська агенція з повернення боргів» доказів, достовірність та належність яких не оспорюється відповідачем [PERSON] , станом на 30.09.2019 року, останній має заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а саме: 19445,00 грн. заборгованість за основним боргом, 3,00 грн. заборгованість за процентами, 4000,00 грн. штрафи, пеня, а тому заявлені позовні вимоги в частині стягнення цієї заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що посилання відповідача на сплату ним 500,00 грн. за квитанцією №775059 від 26.05.2014 р. та відповідно зменшення суми основної заборгованості не заслуговують на увагу, оскільки ТОВ"ФК "Європейська агенція з повернення боргів" при купівлі права вимоги за кредитним договором, банком вже було враховано вказану квитанцію, та придбавався кредит не в розмірі 20000,00 грн. який відповідачем отримувався, а у розмірі 19445,00 грн. Крім того, що вимог про врахування 450,00 грн., суд вважає можливим зменшити суму основного боргу на вказану суму, оскільки судом визнано умови пунктів 2.1.2. та 2.1.2.1. кредитного договору щодо сплати комісії за супроводження кредиту та за надання кредитних коштів нікчемними. Щодо вимог відповідача про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з нього штрафів і пені оскільки відсутній розрахунок штрафу і пені, суд зазначає, що позивачем штраф та пеня не нараховувалися відповідачу після придбання кредитного договору, вказане було нараховано банком, з огляду на невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо сплати боргу, а відтак, штраф і пеня підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість за основним боргом в розмірі 18995,00 грн., заборгованість за процентами в розмірі 3,00 грн., штрафи, пеня в розмірі 4000,00 грн., що разом становить 22998,00 грн. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідач у відзиві просив звільнити його від сплати судового збору. Так, згідно ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Відповідачем на підтвердження тяжкого матеріального стану не надано жодного належного та допустимого доказу вказаного окрім свідоцтв про народження дітей, що не може слугувати виключною підставою для звільнення від сплати судового збору. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задовлення 51% від заявлених позивачем позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогм в розмірі 979,71 грн. Щодо розстрочення виконання рішення суду. Так, обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідач зазначив, що має на утриманні дружину, яка знаходиться у відпустці по догляду за дітьми, має на утриманні трьох дітей, не має постійного місця роботи. За змістом п.п.1, 2 ч.7 ст.265 ЦПК України, у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Відповідно до вимог ч.1 ст.267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Можливість розстрочення виконання рішення суду також можливо на стадії виконання рішення суду за заявою сторони. При цьому за змістом ч.3 цієї статті підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Частиною 4 цієї статті визначено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. За змістом частини 5 цієї статті розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Відповідно до вимог ч.9 ст.10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Враховуючи, що вищенаведена ст.265 ЦПК України не містить окремо визначені підстави для розстрочення виконання рішення суду, виходячи із засад законності, змагальності та диспозитивності, а також, враховуючи завдання цивільного провадження щодо ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, слід дійти висновку, що розстрочення виконання рішення суду одночасно з його ухваленням не повинно порушувати зазначені засади, має слугувати завданням цивільного провадження та застосовуватись судом виключно за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Такі обставини мають бути встановлені на підставі досліджених в судовому засіданні належних і допустимих доказів. Проте, жодного доказу, щодо свого дійсного матеріального стану відповідач не надав, а досліджені в судовому засіданні докази, щодо перебування на його утриманні дітей, та дружини, самі по собі не свідчать про неможливість виконання рішення суду, в тому числі в примусовому прядку шляхом звернення стягнення на заробіток або майно відповідача. При цьому, суд звертає увагу, що за загальним правилом, визначеним ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позивач на розстрочення погашення заборгованості на даний час не погоджується, і розстрочення виконання рішення порушує його законні права та інтереси. Крім того, за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відповідач не позбавлена можливості завернутись до суду з відповідною обґрунтованою заявою про розстрочення виконання рішення суду на стадії його виконання. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складене 14 січня 2021 року.

Outcome: approved