Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в підтвердження якого посилається на те, що з 18.10.1961 року по 07.03.2011 року працювала на посаді фельдшера в Тиннянській лікарняній амбулаторії Дунаєвецького району Хмельницької області. На підставі наказу головного лікаря [PERSON] центральної районної лікарні №35-к від 07.03.2011 року згідно п.1 ст.40 КЗпП України звільнена у звязку із скороченням штату працівників. Після звільнення їй не була виплачена грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки у кількості 317 днів за 1961-1969 роки, 1976-1977, 1984, 1992, 1996 роки у сумі 19232,39 грн. Також їй не в повному обсязі виплачена грошова компенсація за 204 дні невикористаної відпустки, оскільки виплата відповідачем була проведена 27.09.2012 року на картковий рахунок на який нараховувалась заробітна плата позивачу та який згодом був закритий банком як неактивний, про що їй стало відомо 03.11.2016 року. Розрахунок був проведений, виходячи із розміру середньомісячної заробітної плати за фактичний час роботи на підприємстві, тобто з 01.01.2011 року по 01.03.2011 року, а не із розміру середньої заробітної плати, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, оскільки вважає, що передача амбулаторії у підпорядкування лікарні не дає підстав стверджувати про припинення трудових відносин. Тобто відповідачем було недоплачено 1993,08 грн. Крім того просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку з 08.03.2011 року по 26.09.2012 року в сумі 28941,60 грн з відрахуванням установлених законом обовязкових платежів. Враховуючи неправомірне утримання єдиного соціального внеску з компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні у сумі 427,11 грн. також просить її стягнути. 04.07.2017 року позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути з [PERSON] ЦРЛ на її користь середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні основної відпустку з 08.03.2011 року по 26.09.2012 року в сумі 28941,60 грн. ( з дати звільнення до часу виплати відповідачем неоспорюваної суми компенсації за невикористану відпустку за 204 дні) та за період з 03.11.2016 року по 04.07.2017 року в сумі 12276,00 грн. ( з моменту виникнення спору щодо нарахованих та виплачених сум по день задоволення позовних вимог судом) з відрахуванням установлених законом обовязкових платежів; зобовязати [PERSON] ЦРЛ перерахувати виплачену в вересні 2012 року компенсацію за невикористану відпустку виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю звільнення та стягнути на її користь недоплачені грошові кошти в сумі 1993,08 грн., з відрахуванням установлених законом обовязкових платежів; стягнути з відповідача на її користь грошову суму, що відповідає розміру безпідставно утриманого єдиного соціального внеску з вихідної допомоги при звільненні в сумі 53,30 грн. (враховуючи добровільне відшкодування відповідачем у сумі 373,81 грн.); стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 238 днів за 1961-1969 роки, 1976-1977, 1984, 1992, 1996 роки у сумі 14439,46 грн. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та уточнив, що тривалість щорічної основної відпустки за період 1961-1969 роки, 1976-1977 роки становила два тижні, тобто чотирнадцять календарних днів. Також зазначив, що при визначенні кількості днів невикористаної відпустки за 1976-1977, 1984, 1992, 1996 роки необхідно переводити робочі дні, в яких визначалась відпустка у вищезазначений період - в календарні дні, згідно формули. Представники відповідача позов не визнали та пояснили, що будь-яких доказів про фактичну кількість днів невикористаної відпустки за 1961-1969, 1976-1977, 1984, 1992, 1996 роки позивачем не надано. Архівні документи в Тиннянській сільській раді, на балансі якої перебувала Смотрицька райлікарня, до складу якої входила Тиннянська лікарська амбулаторія, з 1984 та 1992 роки не збереглись. Даних про невикористані позивачем дні відпустки з 1961 року по 2010 року не здобуто. Також зазначили, що у звязку із тим, що Тиннянську лікарську амбулаторію було передано з комунальної власності Тиннянської сільської ради у спільну власність територіальних громад сіл, міст Дунаєвецького району та передано в оперативне управління Комунальній установі «[PERSON] центральна районна лікарня», [PERSON] селищна обєднана територіальна громада має бути залучена до розгляду справи. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Між сторонами існує спір відносно невиплаченої позивачу суми грошової компенсації\~\~ за\~\~невикористані\~\~дні щорічної основної\~\~відпустки за 1961-1969, 1976-1977, 1984, 1992, 1996 роки; неправомірності нарахування суми грошової компенсація\~\~ за\~\~невикористані\~\~дні щорічної основної\~\~відпустки виходячи із розміру середньої заробітної плати за фактичний час роботи; неправомірності утримання відповідачем єдиного соціального внеску з вихідної допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Судом встановлено, що наказом по медичній мережі Смотрицької райлікарні №160 від 18.10.1961 року \~[PERSON] з 18.10.1961 року призначено на посаду санітарного фельдшера в Тиннянську дільничу лікарню, а 07.03.2011 року наказом КУ «[PERSON] центральна районна лікарня» звільнено у звязку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП /а.с.9, 27, 90, / з виплатою вихідної допомоги при звільненні в сумі 1450,80 грн. /а.с. 26/. Згідно ч.1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до п.23\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно з\~ст. 83 КЗпП України\~вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі\~ст. 238 КЗпП України, має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності\~Законом "Про відпустки"\~(до 01.01.1997р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постновою КМ України №100 від 08 лютого 1995 року (далі Порядок), нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочихднів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Листом КУ «[PERSON] центральна районна лікарня» № 645 від 03.11.2016 року позивачу повідомлено, що компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки на час звільнення не було виплачено через відсутність у бухгалтерії КУ «[PERSON] центральна районна лікарня» будь-яких відомостей щодо днів невикористаних відпусток, оскільки нарахування заробітної плати Тиннянській АЗПСМ по грудень 2010 року проводила бухгалтерія Тиннянської сільської ради. На підставі витребуваних із Тиннянської сільської ради документів про нарахування заробітної плати за період з 1970 року по 2010 роки позивачу здійснено розрахунок та виплату компенсації за невикористані дні відпусти у сумі 10\~383,60 грн. у вересні 2012 року. Відповіддю архівного відділу [PERSON] районної державної адміністрації /а.с. 140/, розяснено, що документи з кадрових питань зберігаються в установах до ліквідації. Після ліквідації установи передаються правонаступнику, а в разі відсутності такого в комунальну установу [PERSON] районної ради «Трудовий архів». Наразі документи з кадрових питань (особового складу) Тиннянської сільської ради зберігаються в старости села [PERSON] селищної ради. З довідки [PERSON] селищної ради №433 від 07.11.2016 року вбачається, що за період з 18.10.1961 року по 1970 роки документів про нарахування заробітної плати не має в наявності. В сільській раді по заробітній платі особові картки не велись. /а.с. 31/. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що на даний час є старостою с. Тинна. У 2010 році Тиннянська лікарська амбулаторія, де працювала позивач, була передана з комунальної власності Тиннянської сільської ради у спільну власність територіальних громад сіл, міст Дунаєвецького району. При переїзді Тиннянської сільської ради в інше приміщення та черговому знищені документів, строк зберігання яких збіг, помилково була знищена частина кадрових документів. Припускає про можливість знищення документів з кадрових питань (особового складу) стосовно [PERSON] З довідки про заробітну плату [PERSON] , виданої старостою с. Тинна за 1970-2010 роки вбачається, що відомості про нарахування заробітної плати, а також відпускних за 1976, 1977, 1992 роки відсутні, у 1984 році міститься запис про нарахування заробітної плати тільки у січні, а за 1996 рік - відсутні відомості щодо нарахування заробітної плати та відпускних за червень-липень, в інших місяцях заробітна плата нараховувалась, відпускні не виплачувались. Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що сумнівними є вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку саме за роки, за які не збереглись будь-які дані щодо нарахування заробітної плати та надання відпустки останній, оскільки представником відповідача, всупереч вимогам ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів перебування позивача у відпустці в вказаний період часу, оскільки накази про перебування у відпустці а також інші кадрові документи повинні зберігатися роботодавцем. Відтак обовязок надання суду доказів про перебування [PERSON] у відпустці чи отримання компенсації за неї покладено на відповідача, з яким позивач перебувала у трудових відносинах.\~\~ Пояснення представника відповідача, про відсутність будь-яких документів, які б могли підтвердити чи заперечити наявність заборгованості по виплаті компенсацій, не може бути беззаперечним доказом того, що позивачем не доведено підставності своїх вимог. Оскільки, пред'являючи вимогу до роботодавця, працівник не зобов'язаний доводити відсутність проведення з ним розрахунку, оскільки цей обовязок лежить на роботодавцеві. Доводи представника відповідача про те, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки мала б бути перерахована Тиннянською сільською радою на рахунок відповідача у звязку із переведенням позивача в іншу організацію, спростовуються матеріалами справи, зокрема, згідно даних трудової книжки позивач не була переведена на роботу на інше підприємство, трудові відносини не припинялись з моменту призначення позивача на посаду до її звільнення. При визначенні розміру компенсації суд виходить з того, що Закон України «Про відпустки» набрав чинності з 01.01.1997 року, до введення його в дію з 01.01.1972 року тривалість відпусток регулювалась нормами КЗпП, зокрема ст. 75, у відповідних редакціях Закону, яка передбачала, що щорічна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 15 робочих днів. До набранням чинності КЗпП 1971 року, тривалість щорічної основної відпустки визначалась КЗпП УРСР 1922 року, який передбачав оплачувану відпустку, тривалістю не менше двох тижнів. Розмір компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки становить: -за 1961 рік - 182,01 грн. (21537,09\~(розмір заробітної плати за 12 місяців перед звільненням) : 355\~(кількість календарних днів у поточному році за винятком святкових і неробочих днів) х 3 (кількість днів невикористаної відпустки за фактично відпрацьований час. При визначенні кількості днів за фактично відпрацьований час у 1961 році суд виходив з формули: 14 (тривалість днів щорічної основної відпустки) : 358 (кількість календарних днів без урахування святкових і неробочих днів у поточному році) = 0.04 х 74 (кількість календарних днів за відпрацьований період без урахування 07 листопада, як святкового дня (Дня Пролетарської революції) = 3; -за 1962-1969 роки - 6795,04 грн. (21537,09\~(розмір заробітної плати за 12 місяців перед звільненням) : 355\~(кількість календарних днів у поточному році за винятком святкових і неробочих днів) х 112 (кількість днів невикористаної відпустки); Що стосується компенсації невикористаних днів щорічної основної відпустки за 1976, 1977, 1984, 1992, 1996 роки слід зазначити, що нормами ст. 75 КЗпП її тривалість визначалась в робочих днях. Однак розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення перемноженого на число календарних днів відпустки. Міністерство праці України в листі від 12.02.1997 року №10/2-493 розяснило порядок переведення днів щорічної основної відпустки із робочих в календарні, зокрема, тривалість відпустки в календарних днях = тривалість відпустки в робочих днях х 7 : 6. Тобто 15 робочих днів відпустки дорівнює 18 календарним дням відпустки (15:7 х 6) та відповідно за 5 років становить 90 календарних днів. Розмір компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 1976, 1977, 1984, 1992, 1996 роки становить 5460,30 грн. (21537,09\~(розмір заробітної плати за 12 місяців перед звільненням) : 355\~(кількість календарних днів у поточному році за винятком святкових і неробочих днів) х 90 (кількість днів невикористаної відпустки). Таким чином із відповідача підлягає стягненню 12437 грн. 35 коп. компенсації за невикористані 205 днів щорічної основної відпустки, а не за 238 днів у розмірі 14439,46 грн., як просить позивач, тому позов в цій частині підлягає до задоволення частково. В той же час між сторонами також існує спір відносно неправомірності нарахування суми грошової компенсації\~\~ за\~\~невикористані\~ 204 \~дні щорічної основної\~\~відпустки. Судом встановлено, що нарахування компенсації [PERSON] за невикористанні дні щорічної основної відпустки проводилось відповідачем із розрахунку середнього заробітку, виходячи із виплат за фактичний час роботи позивача, тобто з 01.01.2011 року (часу передачі Тиннянської лікарської амбулаторії у підпорядкування КУ «[PERSON] ЦРЛ»). З рішення сесії Тиннянської сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області VI скликання 2010 року від 14.12.2010 року вбачається передача з комунальної власності Тиннянської сільської ради Дунаєвецького району в спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міста Дунаєвецького району Тиннянської лікарської амбулаторії /а.с. 96/. Рішенням другої сесії [PERSON] районної ради від 06.01.2011 року № 14-2/2011 року вирішено прийняти станом на 01.01.2011 року в спільну власність територіальних громад сіл, селищ та міста Дунаєвецького району лікувально-профілактичні заклади Дунаєвецького району. Передано майно лікувально-профілактичних закладів сіл, селищ та міста Дунаєвецького району в оперативне управління комунальній установі [PERSON] районної ради «[PERSON] центральна районна лікарня», в тому числі Тиннянську лікарську амбулаторію /а.с.97-98/. Пунктом 7\~ Порядку передбачено, що нарахування компенсації за невикористані відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). В той же час п. 2 Порядку, на який посилається відповідач, передбачає, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Підстави припинення трудового договору визначенні ч. 1 ст. 36 КЗпП. Частина 6-7 даної статті передбачає, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Оскільки трудові відносини між позивачем та роботодавцем не припинялись, застосування п. 2 Порядку в частині визначення середнього заробітку для виплати компенсації за невикористані дні відпустки виходячи за фактичний час роботи є незаконним. Як вбачається з матеріалів справи, грошова компенсація за 204 календарних дні невикористаної відпустки (період з 1970-2010 роки) складає 12376,68 грн. 21537,09\~(розмір заробітної плати за 12 місяців перед звільненням) : 355\~(кількість календарних днів у поточному році за винятком святкових і неробочих днів) х 204 (кількість днів невикористаної відпустки). Розрахунок кількості днів невикористаних днів основної відпустки та її компенсації наданий позивачем /а.с. 50/ є вірним. Судом встановлено, що 27.09.2012 року відповідачем на картрахунок позивача перераховано 10\~383,60 грн. в рахунок компенсації за 204 календарних дні невикористаної відпустки, що визнано сторонами у судовому засіданні. Отже відповідачем неправомірно недоплачено позивачу 1993,08 грн. (12376,68 грн. -10383,60 грн.) компенсації за невикористані 204 дні щорічної основної відпустки. Щодо нарахування відповідачем [PERSON] соціального внеску на вихідну допомогу, у звязку із чим позивачем не було доотримано 53,30 грн., то дані обставини були визнані відповідачем, вимога позивача в цій частині ґрунтується на вимогах закону. Так, відповідно до\~ст. 44 КЗпП України\~при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті\~36\~та пунктах 1, 2 і 6 статті\~40\~цього\~Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до п.п. 4, 6 Розділу 1 Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2010 року № 1170, на вихідну допомогу у разі припинення трудового договору єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не нараховується.\~\~ Тому, дану позовну вимогу слід також задовольнити. При вирішенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, суд виходив із наступного. Згідно з частиною першою\~статті 117 КЗпП\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного\~\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене\~\~в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. В п. 25\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбачено ї\~ст. 117 КЗпП України. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року, встановлено, що нарахування виплат провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 20\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно правової позиції Верховного Суду України наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6 - 144ц13, не проведення, з вини власника або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до довідки №646 від 03.11.2016 року /а.с. 30/ заробітна плата позивача в січні 2011 року становила 1450,80 грн. у лютому - 1450, 80 грн. Кількість робочих днів у січні 2011 року - 19 , а у лютому 2011 року - 20 днів. Середня заробітна плата за 1 день становить ( 1450,80+1450,80) : (19+20)= 74,40 грн. Оскільки компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки була виплачена позивачу лише частково після її звільненні 27 вересня 2012 року проте в меншому розмірі, в силу вимог статей\~116,\~117 КЗпП України\~з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки до дня фактичного розрахунку (ухвалення рішення у справі), тобто за період з 08 березня 2011 року по 26 липня 2017 року . З дня звільнення позивача по день винесення судом рішення минуло 1600 робочих днів, а тому сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 119040,00 грн. (1600 днів х 74,40 грн.). З огляду на положення\~ст. 11 ЦПК України, зокрема межі заявлених позивачем вимог на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 41217,60 грн. Дана сума підлягає стягненню з вирахуванням податків та обовязкових платежів. Оскільки органом управління майном Тиннянської лікарської амбулаторії, яка з 07.03.2011 року була реорганізована у ФАП с. Тинна, є Комунальна установа [PERSON] районної ради «[PERSON] центральна районна лікарня», яка має статус юридичної особи та за рішенням якої позивач була звільнена , відповідно до розяснень, наданих п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів», саме Комунальна установа [PERSON] районної ради «[PERSON] центральна районна лікарня» зобовязана виплатити позивачу кошти за рішенням суду. Вiдповiдно до вимог п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збiр», позивачi за подання позовiв про стягнення заробiтної плати звiльняються вiд сплати судового збору. Згiдно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рiшення, звiльнено вiд сплати судового збору, вiн стягується з вiдповiдача в дохiд держави пропорцiйно до задоволеної чи вiдхиленої частини вимог. Оскільки позивач при зверненні з даним позовом до суду першої інстанції звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягнення 617,79 грн. судового збору з урахуванням розміру задоволених судом позовних вимог: 55701,53х100:57703,44=96,53х640:100=617,79 грн.

Outcome: partial