Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивачі звернувся до суду із указаним позовом, в якому просили визнати за ними та неповнолітнім [PERSON], 2003 року народження, право постійного проживання та користування на умовах житлового найму квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] разом із сім`єю у складі п'яти чоловік на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 17 від 10.02.1994 року було переселено з аварійного будинку [ADDRESS] до квартири [ADDRESS]. З 1994 року він разом із сім'єю та неповнолітнім [PERSON] постійно проживають в цій квартирі, сплачують житлово-комунальні послуги, іншого житла за позивачами не зареєстровано. 01.12.1998 року виконком Житомирської міськради надав згоду на прописку позивачів за вищевказаною адресою. Отже, позивачі більше 22 років постійно проживають у спірному помешканні та вже 18 років як зареєстровані, вважають що набули право на спірне житлове приміщення на праві постійного користування. Позивачі та їх представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити, додатково пояснили, що вони близько 22 років проживають у спірному помешканні, зареєстровані в ньому, однак не можуть отримати ні ордер ні укласти договір найму, вважають що їх права порушенні, в їх сім'ї є інвалід 2 групи, військовослужбовець АТО, вони провели ремонт, сплачують за комунальні послуги, на неодноразові звернення отримати ордер, укласти договір найму їм було відмовлено, вважають, їх законні права на належне користування житловим приміщенням порушуються, а тому просили суд захистити їх законні права. Представник виконавчого комітету Житомирської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснила, що заселення позивачів відбувалося на підставі порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, ордер їм не видавався, договір найму не укладався, а тому підстав для задоволення позову немає, крім того пояснила, що чинним законодавством спірні відносини не урегульовані, з 2009 року Житомирська міська рада користується Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян виданого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального Господарства України від 16.12.2009 року № 396, це являється одним з головних нормативних документів у їх роботі що стосується спірних правовідносин, однак в даному положенні не міститься норм які б надавали право постійного проживання та користування житловим приміщенням на умовах житлового найму. Представник третьої особи КП "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 5" Житомирської міської ради в судовому засіданні заперечувала у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивачів, їх представника, представника виконавчого комітету Житомирської міської ради, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 47 Конституції України закріплений принцип непорушності конституційного права на житло, зокрема ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Відповідно до ст. 53 ЖК України жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Згідно зі ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет міської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Законом України від 05.06.2003 р. № 898-IV Житловий кодекс України було доповнено главою 4-1 "Користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання". Статтею 132-1 ЖК України визначено, що до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання. Згідно ч. 2 та ч. 5 ст. 132-2 ЖК України формування фондів житла для тимчасового проживання здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок надання та користування жилою площею в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 року № 422 "Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання" фонди житла для тимчасового проживання формуються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, Київською і Севастопольською міськдержадміністраціями. До фондів житла для тимчасового проживання можуть бути включені тільки вільні житлові приміщення (п. 4 Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання). Судом встановлено, що позивач [PERSON] зі свою сім`єю був вселений до квартири [ADDRESS] згідно листа начальника управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Житомирської міської ради від 03.03.1994 року № 3-314 (а.с. 6), яким зобов'язано начальника ВЖРЕП № 5 тимчасово, до отримання житла заселити до вказаної квартири сім`ю позивача [PERSON], що мешкала в аварійному будинку по [ADDRESS]. Виконавчим комітетом Житомирської міської ради було надано згоду на прописку у сім`ї інваліда І групи - позивача [PERSON] в складі 5 осіб (він, дружина, син, невістка, онук) у квартирі [ADDRESS], які на той час проживали в ній, що вбачається з листа виконавчого комітету Житомирської міської ради від 01.12.1998 року (а.с. 7). У квартирі [ADDRESS] мають зареєстроване місце проживання позивач [PERSON], його син [PERSON], невістка [PERSON], онук [PERSON], онук [PERSON], що підтверджується довідкою КП "ВЖРЕП № 5" Житомирської міської ради від 08.07.2016 року № 885 (а.с. 5). Крім того, судом встановлено, що 12.12.2016 року позивач [PERSON] звернувся із листом до Житомирської міської ради в якому просив розглянути на засіданні виконавчого комітету Житомирської міської ради та прийняти рішення про виключення квартири [ADDRESS] з переліку будинків, квартир, віднесених до фонду житла для тимчасового проживання громадян. Листом від 11.01.2017 року на відповідне звернення [PERSON] повідомлено про відсутність законних підстав для позитивного вирішення, посилаючись на те, що зі змісту судового рішення не вбачається зобов'язання міськвиконкому прийняти рішення про виключення з фонду житла для тимчасового проживання громадян квартири за вказаною адресою, крім того посилалися на те, що виключення квартир з фонду житла для тимчасового проживання громадян, на підставі судових рішень був знятий з розгляду, оскільки згідно з абзацом 4 п. 10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року №7, визнання акта суб'єкта владних повноважень не чинним, означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29.09.2015 року, яке залишено без змін Апеляційним судом Житомирської області від 03.11.2015 року та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2016 року, - визнано незаконним рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 537 від 23.07.2008 року "Про формування фонду житла для тимчасового проживання громадян" в частині віднесення квартири [ADDRESS] до переліку квартир (кімнат) віднесених до фонду житла для тимчасового проживання громадян, в задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Як роз'яснено в п. 1, 7 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 14 ЦПК). Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Отже, судом достовірно встановлено та не являється об'єктом доказування в силу ст. 61 ЦПК України, що визнано незаконним рішення яким віднесено спірну квартиру [ADDRESS] до переліку квартир (кімнат) віднесених до фонду житла для тимчасового проживання громадян. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Згідно ст. 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Як вбачається з матеріалів справи позивачі поселилися у спірне житло на підставі листа виконавчого комітету Житомирської міської ради тимчасово, до вирішення питання постійного проживання. На час розгляду справи судом встановлено, що позивачами неотримане нове житло, а тому вони продовжують проживати у спірному житлі. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української РСР, користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Згідно п. 15 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, користування всіма приміщеннями квартир у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договорів найму або оренди. Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення. Отже, як встановлено судом ордер на спірне приміщення не видавався, хоча відповідно до ЖК України це є єдиною підставою для вселення, договір найму також не укладався оскільки відсутній ордер на жиле приміщення. Правовий статус та порядок надання житлових приміщень, які відносяться до фонду тимчасового проживання для громадян, визначається ст. ст. 132-1, 132-2 ЖК Української РСР та постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 422 «Про затвердження порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання». Згідно п. п. 3, 15, 16 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій: громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення; біженцям, які набули цього статусу відповідно до Закону України «Про біженців», та громадянам, які вимушені залишити житлові приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного приміщення. За приписами п. 4 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, громадяни, яким надане житлове приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ такого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти до нього інших громадян. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання призначаються для окремої категорії громадян, перелік яких визначений п. 3 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання та є вичерпним. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позивачі заселилися у спірну квартиру тимчасово до отримання житла за відсутності відповідного рішення міської ради, без ордера та укладення договору найму, тобто без дотримання встановленого діючим законодавством Порядку, тобто спірне жиле приміщення надавалося позивачеві тимчасово, а не в Порядку поліпшення житлових умов з підстав, передбачених ст. 34 ЖК Української РСР, тому у них не виникло право на це житло у такому Порядку. Враховуючи вищевикладене, судом проведено аналіз з якого випливає, що позивачі мають право проживати у спірному помешканні до моменту отримання нового житла, як вказано в листі начальника управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Житомирської міської ради від 03.03.1994 року № 3-314, однак за відсутності належного Порядку їх вселення не можуть отримати ордер на житлове приміщення та укласти договір найму. У розрізі даного спору позивачі просять визнати за ними право постійного проживання та користування спірного житла на умовах житлового найму. Судом достовірно встановлено, що право позивачів проживання та користування квартирою [ADDRESS] у позивачів не оспорюється та визнається стороною відповідача. Відповідно до витягу з Рішення № 343 від 17.07.2013 року виконавчого комітету Житомирської Міської Ради надано розпорядження КП «ВЖРЕП-5» укласти договори найму житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання. (а.с. 8) Разом з тим, суд не вбачає підстав для надання позивачам права постійного проживання, оскільки підставою для заселення їх до спірного житла був лист начальника управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Житомирської міської ради від 03.03.1994 року № 3-314, який є відповідним актом суб'єкта владних повноважень, який на час розгляду справи є чинним та не оспорений сторонами по справі, і у змісті якого є пряма вказівка до якого часу позивачі мають право проживати у спірному житловому приміщенні, а саме - до отримання житла, а тому лише після виконання даної умови, сторони можуть бути виселені з спірного житлового приміщення. Крім того, розуміння найму житлового приміщення самовиключає право на постійне проживання та користування житловим приміщенням. В судовому засіданні стороною відповідача вказувалося, що Житомирська міська рада користується Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян виданого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального Господарства України від 16.12.2009 року № 396, це являється одним з головних нормативних документів у їх роботі що стосується спірних правовідносин. Разом з тим, суд не може погодитися з вищевикладеним, оскільки дане Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян, однак даний Порядок не відноситься до правовідносин, які є об'єктом даного судового розгляду і які склалися в розрізі даного спору. Крім того, стороною відповідача вказувалося, що за рішенням Богунського районного суду м. Житомира вже було вирішено питання спірних правовідносин, а тому просили врахувати дану обставину, однак суд вважає, що дійсно в судовому порядку вирішувалися житлові правовідносини сторін по справі, однак основним предметом розгляду були інші вимоги, які потребували детальної мотивації, тобто предмет та підстави позову різняться, крім того відповідач не користувався своїм правом передбаченим ЦПК України, який передбачає наслідки розгляду спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих підстав. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ч.1 та ч.2 ст.58 Цивільного процесуального кодексу України) Виходячи з наявних у справі доказів, суд вважає доведеним той факт, що позивачами вживались заходи щодо врегулювання житлових питань, пов'язаних з проживанням в спірній квартирі, однак права позивачів обмежені із-за неналежного урегулювання житлових правовідносин. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, виходячи з наявних у справі доказів та пояснень сторін спору, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи співмірність законодавчих актів та актів суб'єктів владних повноважень, які були застосовані до житлових правовідносин в розрізі даного спору, враховуючи статус позивачів, які відповідно до законодавства мають пільги, а саме по інвалідності та учасника у антитерористичної операції в Донецькій області по врегулюванню кризової ситуації в Україні, суд дійшов висновку, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 5 про визнання права на постійне проживання та користування житловим приміщенням на умовах житлового найму підлягає задоволенню частково в частині вимог щодо права проживання та користування на умовах житлового найму квартирою [ADDRESS], в іншій частині позовних вимог позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішує питання розподілу судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: partial