Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього сина та оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з відповідачем вони перебувають у зареєстрованому шлюбі і від спільного життя вони мають сина [PERSON], [INFO]. Являючись дитиною-інвалідом останній потребує постійної уваги та реабілітаційних заходів, які позивачка самостійно забезпечити не взмозі. У серпні 2015 року вона отримала запрошення на проходження реабілітаційної програми у Центрі соціальної допомоги сім"ї і дітям Нижньоілімського району Іркутської області Російської федерації, з залученням висококваліфікованих спеціалістів: психолога, педагога, логопеда, інструктора по праці та педагога додаткової освіти. Відповідач безпідставно відмовляє у наданні дозволу на тимчасовий виїзд сина за кордон. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги просила задовольнити, враховуючи інтереси дитини. Суду пояснила, що не взмозі забезпечити проходження дитиною реабілітаційних програм за місцем проживання та на території України через недостатність матеріального забезпечення. Відповідач у добровільному порядку допомоги на утримання дитини не надає, а стягувати з нього аліменти вона не бажає. Заявлена реабілітаційна установа знаходиться за місцем проживання її матері, яка обіцяє особисту та матеріальну допомогу, забезпечення житлом до закінчення реабілітаційної програми за рік. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили. [PERSON] суду пояснив, що у сім"ї достатньо можливостей забезпечити проходження сином реабілітаційних заходів на території України. Він заперечує проти виїзду дитини, вважаючи, що позивачка за припинення ними сімейних стосунків має намір виїхати до Російської федерації на постійне місце проживання. За місцем розташування зазначеного центру реабілітації проживає її мати та інші родичі. Також вказав, що запропонований строк реабілітації на один рік є тривалим і він буде позбавлений можливості спілкуватися з сином, приймати участь у його вихованні. Представник органу опіки та піклування Снігурівської РДА проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 1987 року, що підтверджується представленим свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 14.11.1987 року на підставі актового запису №16 книги реєстрації шлюбів виконкому Баратівської сільської ради Снігурівського району (а.с.5). Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Баратівською сільською радою Снігурівського району 16 лютого 2009 року за актовим записом №1, позивачка та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.6). З метою проходження курсу реабілітації у Центрі соціальної допомоги сім"ї і дітям Нижньоілімського району Іркутської області Російської федерації позивачка має намір виїхати з дитиною за кордон. Відповідач згоди на виїзд малолітнього сина за кордон не надає. Згідно ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями. У відповідності до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Згідно з ч.2 п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, для виїзду за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, уповноважених ними за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред"явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил... передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. В силу ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка надала суду висновок ЛКК поліклініки Снігурівської ЦРЛ від 22.09.2015 року про те, що [PERSON] знаходиться на обліку в Снігурівській ЦРЛ у лікаря невропатолога з діагнозом: хвороба Дауна (а.с.45). Згідно консультативного заключення Центру соціальної реабілітації дітей-інвалідів у Снігурівському районі дитині рекомендовано проведення корекційно-навчальних занять батьками щоденно, проходження реабілітації у центрах соціальної реабілітації дітей-інвалідів курсами, консультації логопеда, психолога, фізичного реабілітолога, корекційна робота з логопедом, психологом, фізичним реабілітологом (а.с.42). З повідомлення обласної державної установи соціального обслуговування "Центр соціальної допомоги сім"ї і дітям Нижньоілімського району Іркутської області, датованого 24 вересня 2015 року, Центр може прийняти на облуговування з 10.10.2015 року по 10.10.2016 року (за необхідності з послідуючим продовженням курсу реабілітації) неповнолітнього [PERSON] у відділення супроводу сімей, які мають дітей з обмеженими можливостями, в групу короткочасного перебування для роботи за індивідуальною програмою реабілітації (режим: 4-х годинне денне перебування). У повідомленні зазначенні медико-оздоровчі заходи та заходи психолого-педагогічна і соціальної реабілітації. Допитана свідком [PERSON], яка є директором Центру соціальної реабілітації дітей-інвалідів у Снігурівському районі, показала, що батькам [PERSON] за місцем проживання у 2011 році були запропоновані послуги соціальної реабілітації для дитини, на що вони надали відмову. У 2015 році позивачка погодила надання вказаних послуг і частково їх отримує. Хлопчик проходив курс реабілітації у м.Миколаїв по державній програмі у 2013 році. Більше батьки за повторним направленням не зверталися. Програма місцевого центру реабілітації рівноцінна програмі реабілітації, яка пропонується установою за кордоном. Про можливість проходження безкоштовного курсу реабілітації в центрі за місцем проживання та на території України свідчать довідка та інформація про проходження такого курсу в Центрі дитячої ортопедії та реабілітації м.Миколаїв у 2013 році (а.с.9,40-41), лист-повідомлення Центру соціальної реабілітації дітей-інвалідів у Снігурівському районі (а.с.47), повідомлення УСЗН Снігурівської РДА від 01.10.2015 року про визначений порядок звернення за направленням дітей-інвалідів до реабілітаційних центрів України. Суд вважає, що позивачка не довела необхідності виїзду дитини за кордон. Заявивши про недостатність матеріального забезпечення потреб дитини для організації проходження курсів реабілітації на території України, позивачка не надала суду доказів про доходи, не зазначила про причини нестягнення аліментів на утримання дитини з його батька, про джерела її та дитини матеріального забезпечення на період проходження річного курсу реабілітації у Російській федерації, наявні умови для проживання у будинку матері у с.Нова Ігірма в Іркутській області. В силу ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини. Через віддаленість місця розташування Центру реабілітації в Російській федерації та заявленого річного (тривалого) строку реабілітаційних заходів відповідач у разі виїзду дитини за кордон фактично буде позбавлений можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкуватися з ним. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Снігурівської РДА про доцільність виїзду малолітньої дитини за кордон від 19 серпня 2015 року за №51, оскілки він не обґрунтований та носить рекомендаційний характер. На підставі викладеного, суд визнає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed