Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів з урахуванням останніх уточнень від 20.11.2013 р. про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю та зобов»язання вчинити певні дії. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що за договором дарування від 05.12.1987 р. набув у власність жилий будинок по [ADDRESS], розташований на земельній ділянці, площею 600 кв. м, наданій за рішенням виконкому Подільської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 06.04.1959 р. №226. Відповідачі, Вишневські, є власниками жилого будинку [ADDRESS], розташованого на суміжній земельній ділянці. У плані присадибної ділянки, складеному в 80-х роках, основна частина межі з боку відповідачів позначена прямою лінією, а на рівні його будинку - змінює напрямок під кутом, і має фактичну довжину вздовж провулку розміром 11,0 м, що у значній мірі зменшує вихід на провулок. Ніяких документів про зміну конфігурації ділянки після надання в користування не було. Порівнявши конфігурацію меж земельних ділянок сусідів, дійшов висновку, що вони зі звуженим виходом на провулок не наділялись, але підтвердити сумніви щодо правомірності скривлення межі біля свого будинку, з'ясувати первісну конфігурацію ділянки, відновити план того часу не міг. Наприкінці 2003 р., при ознайомленні в Київському міському БТІ з інвентаризаційною справою відповідача, виявив план земельної ділянки, виконаний 27.04.1978 р., де межа між [ADDRESS] і [ADDRESS] мала ломану лінію, складалась з двох відрізків з довжинами 17,1 м та 18,6 м, загальною довжиною 35,7 м. Цей факт підтверджений і планом БТІ, виконаним 20.02.1959 р. (попередні домовласники - [PERSON], [PERSON]). З»ясував, що після розмежування між суміжними земельними ділянками була встановлена межа для [ADDRESS] довжиною 21,0 м, [ADDRESS] - 14,7 м. (35,7 - 21,0 = 14,7), але фактично його межа вздовж провулку довжиною 11 м, що на 3,7 м менше від відображеної планом БТІ від 27.04.1978 р.. Незгоду з існуючими межами ділянок висловлював ще у вересні 1993 р. при проведенні інвентаризації земель, звертався до управління земельних ресурсів з вимогами про створення узгоджувальної комісії, але безрезультатно. Відповідач самочинно захватив частину його земельної ділянки у конфігурації трикутника, разом з сином приватизували землю та одержали державні акти на право приватної власності на 84/100 частини і 16/100 частини від 0,1 га ділянки, за відсутністі необхідного комплексу робіт, акту погодження меж з ним. Київська міська рада прийняла рішення про передачу у власність земельних ділянок, за відсутності між ними узгодження меж, передала йому земельну ділянку, площею 0,0738 га, за рахунок вільної землі з боку АГК "Нива". Фактична площа земельної ділянки, якою користується, менша, складає 0,0730 га, у відповідачів - 0,1233 га, тобто більша від розмірів, визначених у державному акті, що підтверджується висновком експертизи № 37/62-12 від 10.10.2012 р.. Порушення відповідачами при приватизації землі п. п. 1.13., 1.14., 1.16., 2.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів, ст. 198 ЗК України, позбавило можливості оформити власність на землю, оскільки немає де взяти повний розмір ділянки, суміжні ділянки приватизовані сусідами, при розробці землевпорядної документації випадає «накладка» з іншою земельною ділянкою. Відповідачі, змістивши межі, не дотримались: 1) свого обов'язку не порушувати його права, як землекористувача суміжної ділянки та 2) правил добросусідства (п. п. «г», «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України). Крім того, [PERSON] ще в 1979 р. побудував скляну теплицю, одна із стін якої встановлена в притик з межею, і внаслідок нахилу даху постійно здійснюється злив атмосферних опадів на його ділянку, що призводить до змиву ґрунту (ст.103 ЗК). Пункт 3.25* ДБН 360-92** ( «Планування і забудова міських і сільських поселень») передбачає, що для догляду за будівлями і здіснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба принаймні мати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Ураховуючи, що протягом всього часу до подання позову він звертався до державних органів щодо вирішення питання межі, створення узгоджувальної комісії, об'єктивно не міг знати первісне розміщенням своєї ділянки, випадково ознайомився з її конфігурацією лише у грудні 2003 р., вважає, що строк позовної давності не пропустив. Позивач просить визнати недійсними державні акти на право приватної власності на землю на ім»я відповідачів і технічну документацію з землеустрою щодо складених документів, що посвідчують право на земельну ділянку (землевпорядна документація), і зобов'язати відповідачів перенести теплицю на відстань від межі з ним не менше як на 1,0 м, стягнути з них витрати по оплаті судового збору, проведення судової експертизи у сумі 8 721, 60 грн., та правової допомоги у сумі 8000 грн.. Зобов'язати Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації зареєструвати на його ім»я землевпорядну документацію на земельну ділянку по [ADDRESS], згідного кадастрового плану, затвердженого судом. У судовому засіданні позивач, [PERSON], і його представник на підставі договору про надання правової допомоги, [PERSON], підтримали уточнені позовні вимоги у повному обсязі з наведених підстав, просять задовольнити. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги не визнали, пояснили, що довжина межі земельної ділянки від провулку змінювалась, оскільки він відступив частину землі іншому сусіду, переставляв паркан, у задоволенні просять відмовити. Представник відповідача, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, на підставі довіреності, Кадієвський І.І., позовні вимоги не визнав, вважає необґрунтованими, крім того заявленими до департаменту як до неналежного відповідача, у задоволенні просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені і підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності з положеннями ст. 17 ЗК України ( в редакції 1992 р.) передача земельної ділянки у приватну власність, що була раніше надана громадянину, провадилась міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, у тому числі, для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), розмір якої згідно зі ст. 67 цього Кодексу повинен бути не більше: у містах - 0,1 гектара. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації тощо). Суд установив, що позивач є власником жилого будинку по [ADDRESS] відповідно до договору дарування, посвідченого 05.12.1987 р. державним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори, реєстр №2-10889, зареєстрованого 28.12.1987 р. Київським міським БТІ в реєстровій книзі під №14604, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв. м ( т. 1 а. с. 15, 16). Присадибна ділянка площею 600 кв. м під жилий будинок [ADDRESS] надана попередньому власнику за рішенням виконкому Подільської районної ради депутатів трудящих м. Києва «Про самовільне будівництво по [ADDRESS]» від 06.04.1959 р. №226 шляхом вилучення із земельної ділянки площею 1820 кв. м [ADDRESS], із застереженням у двомісячний термін оформити правову та технічну документацію (т. 1 а. с. 14, т. 2 а. с. 59). Проте, необхідна документація на виділ цієї ділянки площею 600 кв. м не була вчасно оформлена і зареєструвана у Київському міському БТІ , що підтверджується відміткою на плані присадибної ділянки від 13.01.1989 р. та іншими матеріалами справи ( т. 1, а. с. 184 -186). Так, у договорі купівлі-продажу від 29.04.1977 р., посвідченому державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, реєстр № ДК4157, зареєстрованому Київським міським БТІ 16.05.1977 р. в реєстровій книзі під №169, за яким [PERSON] придбав жилий будинок [ADDRESS], зазначено, що цей будинок розташований на земельній ділянці розміром 1820 кв. м ( т. 1 а. с. 64, 65). Як убачається з рішення Подільського районного народного суду м. Києва від 21.08.1987 р., [PERSON] ( дарителю за договором дарування від 05.12.1987 р.) державна нотаріальна контора первісно відмовила у оформленні спадщини за заповітом на жилий будинок [ADDRESS] за недостатністю документів (т. 1, а. с. 17). У плані присадибної ділянки по [ADDRESS], мала відокремлену лінію, довжиною 10,0 кв. м ( т. 1, а.с. 74). Відповідно до технічних паспортів на жилий будинок [ADDRESS], виконаних 13.04.1989 р. та 29.05.2009 р. Київським міським БТІ на замовлення [PERSON], за планом присадибної ділянки межа вздовж провулку мала самостійну лінію, довжиною 10,0 м, права землекористувача не зареєстровані, а станом на 30.04.1998 р. - довжиною 11,60 м., на 29.05.2009 р. - 12,00 м, на 30.11.2011 р. - 11,5 м, це пояснюється тим, що позивач змінював загальну довжину цієї межі, відступав землю сусіду з іншого боку, переставляв паркан у сторону провулку ( т. 1, а. с. 18-20, т. 2, а.с. 83, 84, т. 2, а. с. 148 ). Суд вважає безпідставними доводи позивача у частині встановлення розмежування [ADDRESS] та [ADDRESS] вздовж провулку межами з довжинами 17,1 м та 18,6 м, оскільки плани присадибної ділянки, виконані БТІ станом 20.02.1959 р. та 27.04.1978 р., на які він посилається, не посвідчують права користування земельною ділянкою, а відображають параметри (різні між собою) фактичного землекористування попередніми власниками жилого будинку [ADDRESS], земельною ділянкою, первісний розмір якої складав 1820 кв. м, без урахування виділу землі площею 600 кв. м. під жилий будинок [ADDRESS] ( т. 1, а.с. 66, 77). Суд не бере до уваги висновок експертизи № 37/62-12 від 10.10.2012 р. в частині розмірів і конфігурації суміжних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS], оскільки прив»язка вихідних даних за результатами дослідження здійснена не до правовстановлюючих документів з відповідним первісним планом виділеної присадибної ділянки площею 600 кв.м [ADDRESS] ( конфігурації, розмірів тощо), яка не була фактично виділена, а до плану присадибної ділянки площею 1820 кв. м [ADDRESS], який не посвідчував права користування землею (т. 2, а. с. 165-189) . Відповідно до рішення Київської міської ради від 20.05.1999 р. № 250/351, [PERSON] було передано у приватну власність 0,1 га земельної ділянки ( т. 1, а. с. 118). Ураховуючи, що 05.04.1996 р. відповідач, [PERSON], подарував 16/100 частин будинку [ADDRESS] своєму сину - відповідачу, [PERSON], розпорядженням Київського міського голови від 14.08.2000 р. № 503-МГ були внесені зміни до рішення від 20.05.1999 р. № 250/351, за якими передано у приватну власність кожному із співвласників відповідно 84/100 та 16/ 100 частини від 0,1 га земельної ділянки ( т. 1, а. с. 119). 03.09.2002 р. відповідачі, [PERSON] та [PERSON], одержали Державні акти на право приватної власності на землю 1-КВ № 137201 та 1-КВ № 137202, зареєстровані в Книзі записів за №№ 85-2-01520, 85-2-01521 ( т. 1, а. с. 126, 127). Позивачу передано у приватну власність за рішенням Київської міської ради від 27.04.2000 р. № 106-1/827 земельну ділянку розмірі 0,0738 га, як пояснив, більшому, за рахунок вільної землі, проте Державний акт про право приватної власності на землю він не отримав (т.1, а.с. 90 ). Відповідно до п. 5 розпорядження Київської міської державної адміністрації "Про заходи щодо приватизації земель м. Києва" від 12.06.1996 р. № 878 при приватизації земельної ділянки, що раніше була надана у користування заявника, до заяви (клопотання) додаються матеріали, які підтверджують відповідність меж, розмір та характер використання земельної ділянки, а також посвідчують раніше надане право користування землею та довідку про справляння плати за землю. Сторони ініціювали приватизацію, подавали необхідні документи на оформлення права власності на землю, плани присадибних ділянок, отже погоджували межі, рішеннями Київської міської ради від 20.05.1999 р. №250/351 та 27.04.2000 р. № 106-1/827 їм передані земельні ділянки у приватну власність відповідно до ст. ст. 17, 67 ЗК України ( у редакції 1992 р.) та у порядку, визначеному Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. N 15-92. Державні акти на право приватної власності на землю на ім»я відповідачів оформлені відповідно до п. п. 1.13, 1.14, 1.16, 2.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів, затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999 р. № 43 . Посилання позивача на порушення відповідачами п. "б" ч. 2 ст. 198 ЗК України, яким передбачено погодження під час здійснення кадастрової зйомки меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, як на підставу визнання державних актів недійсними, є необґрунтованим. Відповідно до вказаної статті кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка є частиною державного земельного кадастру. В свою чергу, державний земельний кадастр це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органи державної влади та місцевого самоврядування, а також заінтересованих осіб. Отже, на складання та видачу державного акту на право приватної власності на землю на ім»я відповідачів на підставі прийнятого Київрадою рішення погодження меж земельної ділянки з позивачем як сумісним землекористувачем не вплинуло. У матеріалах справи містяться всі документи, необхідні для складання та видачі державного акту на право приватної власності на ім»я відповідачів, у тому числі акт здачі-прийомки перенесених в натуру ( на місцевість) меж земельної ділянки, переданої у приватну власність для обслуговування жилого будинку і господарських будівель від 26.06.2001 р., за підписами представника відділу приватизації, співвласників і головного інженера-землевпорядника району ( т. 1, а. с. 114-154). Відповідно до норм ст. ст. 90, 152 ЗК України відновленню підлягають порушені права власників землі або землекористувачів. У відповідності із ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Проте, позивач не є ні власником, ні користувачем спірної земельної ділянки, визнання державних актів на право приватної власності на землю не породжує виникнення у нього жодних прав на цю ділянку, які підлягають захисту в судовому порядку. Відтак, позивач не довів порушення його законних прав та інтересів, поновлення яких потребує захисту судом у спосіб шляхом визнання державного акту на право приватної власності на землю на ім»я відповідачів недісними. Відповідно до п. п. «г» , «е» ч. 1 ст. 91, ч. 1 ст. 103 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; е) дотримуватися правил добросусідства, обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Відповідач, [PERSON], побудував скляну теплицю на земельній ділянці [ADDRESS], яка зовнішньо та зовнішньою стіною проходить вздовж межі між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS], у порушення вимоги п. 3.25* ДБН 360-92** - «Містобудування. Планування та забудова міських і селищних поселень» щодо відстані не менше 1,0 до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни, що підтверджено експертним висновком № 37/62-12 від 10.10.2012 р., тому в цій частині вимоги підлягають задоволенню ( т. 2, а.с. 171). У частині визнання недійсною технічної документації землеустрою щодо складених документів, що посвідчують право на земельну ділянку (землевпорядкована документація), слід відмітити, що Верховний Суд України у листі від 24.11.2008 р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", роз»ясніючи межі поняття "недійсність", підстави його застосування та правові наслідки, зазначив, що некоректним є застосування цього терміна до нормативно-правових актів - у цьому випадку може йтися про їх нечинність або неправомірність (незаконність, протиправність), а також до документів, якими оформлюється, підтверджується право, оскільки право не може бути недійсним - воно або є, або ні. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Відповідно до ст. 126 ЗК України у редакції Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 р., право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", внесення змін до Державного земельного кадастру, реєстрація землевпорядної документації не відноситься до компетенції Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, як і затвердження кадастрового плану до повноважень суду. Відтак, позовні вимоги до Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про зобов»язання зареєструвати землевпорядну документацію позивача на земельну ділянку по [ADDRESS] у м. Києві заявлені до неналежного відповідача, тому суд відмовляє в задоволенні. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. У відповідності з ч. ч. 2, 4 ст. 267 цього Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача, Київської міської ради, заявив про застосування до вимог загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, тривалістю у три роки, проте позивач у уточнюючій позовній заяві ці вимоги не підтримав, у частині інших вимог про застосування позовної давності до винесення рішення не заявлено. У відповідності з ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. У відповідності зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази мають бути належними і допустимими відповідно до положень ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача доведені і підлягають частково, у частині зобов»язання відповідачів перенести теплицю на відстань від межі земельних ділянок з ним не менше як на 1,0 м, в іншій частині позовних вимог відмовляє. На підставі наведеного, ст. ст. 90, 91, 126, 103, 151, 155 чинного ЗК України, ст. 257, 267 ЦК України, абз. 2 п. 1 розділу X Перехідних положень ЗК України, ст. ст. 17, 67 ЗК України (у редакції 1992 р.),

Outcome: partial