Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], де третя особа орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову посилаючись на те, що з березня 2010 року і по січень 2017 року позивач з відповідачем проживали однією сімєю, у цивільному шлюбі за адресою: [ADDRESS]. З січня 2017 року відповідач пішов з сімї до іншої жінки, одружився з нею і зараз вони разом проживають у неї, за адресою: місто Дніпро, вулиця Переяславська, 20. Від сумісного життя з [PERSON] позивач з останнім мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], яка проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська, яке за апеляційною скаргою відповідача апеляційним судом Дніпропетровської області залишено без змін, встановлено, що відповідач є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO], що проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Після уходу із сімї, з січня 2017 року, відповідач не приймає участі у вихованні спільної дитини та ухиляється від сплати аліментів, що підтверджується довідками Державної виконавчої служби. Позивач жодним чином не перешкоджає відповідачу у спілкуванні з їх дитиною, але відповідач навіть не намагається з нею зустрітись. Так, у цьому році донька [PERSON] пішла у перший клас школи. Відповідач жодним чином не сприяв позивачу у витратах та підготовці дитини до школи. На день народження дитини, відповідач навіть не подзвонив та не привітав із її святом. В свою чергу позивач створила для доньки всі умови для розвитку та виховання, що підтверджується відповідними актами обстеження умов проживання від 05.09.2017 та 14.11.2017, складеними посадовими особами Управління служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської у місті Дніпропетровську ради, характеристикою дитячого садка (ДИЗ № 269). Дитина у даний час навчається у першому класі 57 гімназії, яка знаходиться недалеко від їхнього місця проживання та відвідує тренування з Чарлідингу. Позивач має постійне місце роботи та стабільний заробіток, що підтверджується характеристикою і довідкою та постійно з дитиною проживає за адресою: [INFO]. Виходячи з віку дитини та її потреби саме у материнській турботі, враховуючи те, що позивачем створені належні умови для проживання, виховання та розвитку доньки позивача, а також той факт, що позивач дбайливо ставиться до своїх батьківських обовязків позивач вважає за необхідне судовим рішенням встановити місцем проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом із її матірю [PERSON]. Ухвалою суду від 28 листопада 2017 року відкрито провадження по справі та справа призначена до судового розгляду. Ухвалою суду від 16 січня 2018 року зупинено провадження по цивільній справі до розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду від 28 листопада 2017 року про відкриття провадження по справі. Ухвалою суду від 02 березня 2018 року відновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 17 травня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] представника відповідача [PERSON] про зупинення розгляду цивільної справи. Ухвалою суду від 30 травня 2018 року зупинено провадження по цивільній справі до розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу суду від 17 травня 2018 року про відкриття провадження по справі. Ухвалою суду від 12 червня 2018 року відновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду. 16 липня 2018 року розглянуто справу по суті та ухвалено рішення. Статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. Так, справа по суті розглянута протягом строку поза межами встановленими ЦПК України у звязку із підготовкою висновку третьою особою, оскарженням до апеляційної інстанції процесуальних документів стороною відповідача, неявкою відповідача та його представника в судове засідання 27.06.2018 тощо. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень\~ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Частиною 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12.06.2009\~№2\~"Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали. Зокрема, представник позивача пояснив, що відповідач пішов з сімї, ініціював спір щодо користування квартирою по вулю. [PERSON], 16/8 в м. Дніпро, де наразі проживають позивач зі спільною з відповідачем дитиною. Враховуючи норми СК України, міжнародних договорів укладених Україною, практику ЄСПЛ, просив позов задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов, пояснивши, що на орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради розглянуло питання щодо визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], і враховуючи думку дитини, прийняли рішення про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матірю [PERSON], що буде відповідати інтересам дитини. Крім того, в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває на розгляді справа за позовом відповідача [PERSON], предметом якого є виселення [PERSON], при цьому питання місця проживання дитини не ставить. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час, дату та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Судове повідомлення про призначення справи до розгляду на 27 червня та 16 липня 2018 року було направлено на адреси відповідача та його представника, наявні в матеріалах справи, проте відомості щодо вручення судового повідомлення до початку розгляду справи до суду не надійшли. Крім того, інформація про рух справи, у порядку ч.3 ст.8 ЦПК України, була розміщена на офіційному веб-сайті Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. У відповідності до п.6 ч. 2 ст.\~43\~ЦПК України учасники справи зобовязані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9\~Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. За змістом ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» та вимог ч.4 ст.10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи. Також, у рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших учасників справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, тим більше, що сторона відповідача скористалася своїм право та надала відзив на позов (а.с.125-131). Вислухавши учасників справи, розглянувши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. За змістом положень ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 (набрала чинності для України 02.09.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1 ст. 151 СК України). Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Декларація прав дитини від 20.11.1959 містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Як розяснив у пункті 18 Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ). Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Судом встановлено, що 12 листопада 2010 року народилася [PERSON], батьками якої є - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с.8). Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2017 року, яке не оскаржувалося та набрало чинності 27.03.2017, з [PERSON] стягнено аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 15 грудня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття. (а.с.10). Малолітня [PERSON] відвідувала ДИЗ №269 та наразі навчається у гімназії №57 м.Дніпро. Позивач [PERSON] працює в ТОВ «Транс-Пром», позитивно характеризується за місцем роботи, що підтверджується наданою характеристикою (а.с.11). Під час обстеження житлово-побутових умов сім'ї за місцем проживання [PERSON] з дитиною за адресою вул. М.Малиновського, 16/8 в м. Дніпро встановлено, що санітарний стан приміщення задовільний, порушення прав дитини не виявлено: квартира складається з однієї кімнати, кухні, коридору, ванної кімнати, санвузлу, є електро-, газо-, водопостачання, водовідведення. Для дитини створені усі умови для проживання, виховання, розвитку (а.с.12зв., 13). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради №4/4-469 від 11.04.2018 рекомендовано визначити місце проживання дитини - [PERSON], [INFO], разом з матірю [PERSON], [INFO], що забезпечить повноцінний фізичний та духовний розвиток дитини, сприятиме найкращому забезпеченню її інтересів. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди, щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан їх здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України). [PERSON] була вислухана судом, в присутності органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради і пояснила суду, що бажає жити разом з матірю. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2 від 27 листопада 1992 року, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Водночас, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією Розглядаючи даний спір, суд вважає, що комфортне проживання та належне виховання дитини буде забезпечено у разі проживання саме разом із матірю, оскільки дитині з нею спокійніше, з боку саме матері приділяється більше уваги. Дані доводи позивача, які знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, відповідачем не спростовані. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved