Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

03.09.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «АВТО-ФОРТУНА» про визнання Договору комісії №5959/17/000768 від 16.10.2017 року недійсним, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати Договір комісії №5959/17/000768 від 16.10.2017 року, укладений між [PERSON] та ПП «АВТО-ФОРТУНА» - недійсним та стягнути з стягнути з відповідача судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в кінці лютого 2018 року [PERSON] стало відомо, що від його імені було укладено Договір комісії №5959/17/000768 від 16.10.2017 року з ПП "АВТО-ФОРТУНА" на продаж легкового автомобіля HONDA STREAM, сірого кольору 2004 року випуску, що належить позивачу на праві власності. Однак, жодного правочину між позивачем та відповідачем, [PERSON] особисто укладено не було, в зв'язку з чим, він був вимушений звернутися до Глухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції Сумської області з відповідною заявою про скоєння відносно нього злочину, що підтверджується Витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 12018200070000134 від 06.03.2018 року, час внесення інформації 14:15:43 (копія відповідного Витягу додається). В ході слідчих дій, а саме судово-почеркознавчою експертизою №692/693, складеною 13.04.2018 року, Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. М.С. Бохаріуса, за матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018200070000134 від 05.03.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України (копія відповідного Висновку додається), було встановлено, що підпис від імені [PERSON] у графі "підпис" у розділі "комінтет" у оригіналі Договору комісії №5959/17/000768 від 16.10.2017 року виконаний за допомогою пасти для кулькових ручок рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а іншою особою. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на необхідність визнання Договору комісії №5959/17/000768 від 16.10.2017 року недійсним та неможливості врегулювання даного питання в досудовому порядку, позивач змушений звернутися до суду з метою захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів. В судове засідання, призначене на 29.11.2018 року позивач [PERSON] та представник позивача - [PERSON], не з'явилися, однак подали до суду заяву, в якій підтримують позовні вимоги в повному обсязі та просять суд розглядати справу у їх відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Представник відповідача у судове засідання не з'явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 16.10.2017 року між [PERSON] та ПП «АВТО-ФОРТУНА» укладено Договір комісії №5959/17/000768 на продаж легкового автомобіля марки HONDA STREAM, сірого кольору 2004 року випуску, що належить позивачу на праві власності (а.с.14). У зв'язку з тим, що жодного правочину позивачем з ПП «АВТО-ФОРТУНА» особисто укладено не було, [PERSON] звернувся до Глухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції Сумської області з відповідною заявою про скоєння відносно нього злочину, що підтверджується Витягом з Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань, номер кримінального провадження 12018200070000134 від 06.03.2018 року (а.с.18). Відповідно до вказаного Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018200070000134 від 06.03.2018 року, правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч.1 ст. 358 КК України, а саме по факту незаконного заволодіння автомобілем «HONDA STREAM», д.р.н. [NUMBER], який належить [PERSON] (а.с.18). Так, у вищезазначеному кримінальному провадженні №12018200070000134 від 06.03.2018 року призначалась судово-почеркознавча експертиза. Згідно Висновку судово-почеркознавчої експертизи №692/693 у кримінальному провадженні №12018200070000134 від 06.03.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358 КК України, підпис від імені [PERSON] у графі "підпис" у розділі "комінтет" у оригіналі Договору комісії №5959/17/000768 від 16.10.2017 року виконаний за допомогою пасти для кулькових ручок рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а іншою особою (а.с.19-21). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є підставний та підлягає до задоволення в повному обсязі. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з позовною заявою до суду. У зв'язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 1770,00 гривень судового збору. Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме на правову допомогу, то суд приходить до висновку, що в її задоволенні слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак, попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат від 31.08.2018 року, позивачем, відповідно до ст. 137 ЦПК України не подано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, з попереднього розрахунку суми судових витрат від 31.08.2018 року вбачається, що позивачем витрачено кошти на підготовку та подання позовної заяви до Господарського суду м. Києва, а не до Шевченківського районного суду м. Львова. З врахуванням вищевикладеного, у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме на правову допомогу, слід відмовити.

Outcome: approved