Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями " Основа -Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ,обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у відповідача він працював з 28.07. 2004 року на різних посадах, останнім часом з 22.01. 2007 року на посаді виконавця робіт із заробітною платою за станом на березень 2013 року у 5 500 гривень з урахуванням податків і зборів, що підтверджується записами у трудовій книжці та випискою банку по контрактам. З квітня 2013 року відповідач без наявності змін в організації виробництва і праці в односторонньому порядку зменшив розмір його заробітної плати до 3 600 гривень з урахуванням податків і зборів, в результаті чого виникла заборгованість по заробітній платі. 10.12. 2013 року він звільнився із займаної посади за власним бажанням, проте відповідач у день звільнення повний розрахунок з ним не провів. 28.01. 2014 року відповідач виплатив йому нараховану заробітну плату, виходячи із нарахованої заробітної плати у розмірі 3 600 гривень проте заборгованість по заробітній платі яка утворилася виходячи із не нарахованих йому заробітної плати у розмірі 5 500 гривень залишилася невиплаченою. Заборгованість не нарахованої та невиплаченої йому заробітної плати відповідачем за період з 01.04. 2013 року по 10.12. 2013 року становить у розмірі 15 833 гривні 33 коп. із розрахунку 5 500 грн. - 3 600 гривень х 8 місяців 10 днів. На його неодноразові звернення щодо виплати йому заборгованості по заробітній платі відповідач проігнорував, не надав відповідач йому і довідку про нараховану і видану заробітну плату, а також довідку про середню заробітну плату, а тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні 07.08. 2014 року позивач уточнив позовні вимоги, які підтримав та просив їх задовольнити у повному об'ємі, а саме: - стягнути з відповідача Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями " Основа -Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 22 874 гривні 18 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 51 469 гривень 76 коп., а всього загальну суму у розмірі 74 343 ( сімдесят чотири тисячі триста сорок три) гривні 94 коп. - стягнути з відповідача Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями " Основа -Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на його користь понесені ним судові витрати в сумі 400 гривень на правову допомогу адвоката. Представник позивача адвокат Соляник Д.П., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.04. 2014 року ( а.с.15) уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності № 1432 від 18.11. 2013 року ( а.с.27) заперечував проти позовних вимог, просив у їх задоволенні відмовити, оскільки вимоги позивача незаконні та необґрунтовані та не ґрунтуються на чинному законодавстві, надавши свої письмові заперечення за підписом генерального директора СП ТОВ "Основа-Солсиф" [PERSON] від 03. 06. 2014 року, зареєстровані у загальній канцелярії за вх. № 25641 ( а.с. 32-34), не погоджуючись із розрахунком позивача вказує на той факт, що з кінця 2012 року у відповідача виникли фінансові труднощі у зв'язку з ситуацією на ринку нерухомості - зниження ділової активності інвесторів підприємств будівельного комплексу, зменшення кількості замовлень на будівельно-монтажні роботи. Заробітна плата позивача за весь час його роботи у відповідача відповідала умовам Колективного договору, розмір заробітної плати не був на той час меншим за мінімальний розмір заробітної плати передбачений законодавством України. Посадовий оклад позивача протягом 2013 року становив 1831 гривня, змінювалась лише сума премії у вигляді приробітку за ефективну та якісну працю, відповідно до наявності коштів у відповідача, що є в рамках Колективного договору. Заслухавши пояснення позивача його представника адвоката Соляник Д.П. , представника відповідача [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно вимог ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь- які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено в судовому засідання та вбачається із матеріалів цивільної справи, позивач відповідно до наказу № 125-о/с п. 36 від 01.07. 2004 року прийнятий для роботи за трудовою угодою на будівельних об'єктах підприємства в липні 2004 року , майстром з 28.07. 2004 року ( а.с. 135 -137). Згідно наказу № 25-о/с від 01.02. 2005 року [PERSON] переведений на постійну роботу на посаду майстра з 01.02. 2005 року ( а.с. 138-139), а з 22.01. 2007 року наказом № 14-о/с від 22.01. 2007 року переведений на посаду виконавця робіт ( а.с. 140). Наказом № 185-о/с від 09.12. 2013 року [PERSON] звільнений з роботи 10 грудня 2013 року за власним бажанням ( а.с. 141). З штатного розпису Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями " Основа -Солсиф" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на 2012 рік, виконавцю робіт [PERSON] оклад встановлено 1050 гривень ( а.с. 142- 149). Відповідно до довідки про заробітну плату й інші доходи ( а.с. 35), відповідно до посадового окладу заробітна плата становить 1831, 00 гривня. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст. 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці ( обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно з вимогами ч.2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотримання норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими ( регіональними ) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації ( профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Згідно колективного договору відповідача від 14.05. 2009 року № 152 в п.7.2- 7.3, розділі 7 ( а.с. 37-47), мінімальний розмір заробітної плати не повинен бути менший за передбачений законодавством України. При достатній наявності коштів підприємство виплачує премію працівникам у вигляді приробітку за ефективну та якісну працю, відсутність порушень трудової дисципліни. За змістом ч.3 ст. 32 КЗпП України зменшення в односторонньому порядку розміру заробітної плати працівника допускається лише у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Як встановлено в судовому засіданні, що з кінця 2012 року у відповідача виникли фінансові труднощі у зв'язку з ситуацією на ринку нерухомості - зниження ділової активності інвесторів підприємств будівельного комплексу, зменшення кількості замовлень на будівельно-монтажні роботи, що підтверджується листом на ім'я заступника голови Печерської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] за вх. № 1622 від 20.12.2012 року ( а.с. 36), та довідкою від 26.06. 2014 року ( а.с. 165), вказаний факт не заперечувався і самим позивачем, який підтвердив той факт, що йому повідомили про тимчасові незручності та зменшення кількості замовлень на будівельно-монтажні роботи, оскільки у нього сім'я, яку необхідно утримувати, він пішов на два місяці у відпустку у літній період, а в грудні подав заяву про звільнення за власним бажанням, оскільки його не влаштовувала заробітна плата. Отже, посадовий оклад позивача протягом 2013 року становив 1831 гривня, змінювалась лише сума премії у вигляді приробітку за ефективну та якісну працю, відповідно до наявності коштів у відповідача, що є в рамках Колективного договору, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягає задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання та спростовуються доказами які наявні в матеріалах цивільної справи. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 116 КЗпП України встановлено строки розрахунку при звільненні. Так, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме : в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки про нараховану та видану зарплату позивачу при звільненні була нарахована , але невиплачена заробітна плата з урахуванням податків, які підлягають утриманню при здійсненні виплат, а всього нарахована 6 060 ( шість тисяч шістдесят ) гривень 22 коп.( а.с. 155). Отже, як встановлено в судовому засіданні, заборгованість по заробітній платі 6 060 ( шість тисяч шістдесят ) гривень 22 коп. перерахована позивачу на картковий рахунок 20.01. 2014 року ( а.с. 13-14). Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі № 6-15цс13). Як вбачається з матеріалів справи позивач просив суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 грудня 2013 року по день розгляду справи в суді 07.08. 2014 року 164 робочих дні, а тому загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначив 51 469,76 гривень, зазначивши розмір середньоденної нарахованої заробітної плати 313 грн. 84 коп. ( а.с. 125 - 127). Проте, з розрахунками позивача, суд погодитися не може, оскільки вони суперечать матеріалам справи та чинному законодавству, а тому підлягають частковому задоволенню з слідуючих підстав Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд керується п.8 розділу IVпостанови "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, відповідно до довідки про нараховану та видану зарплату за 2013 рік ( а.с. 155 ) середньомісячна заробітна плата на період звільнення позивача [PERSON] , кількість робочих днів складає 23 дні у жовтні 2013 року та 21 день у листопаді 2013 року. Відповідно до вищезазначеного абзацу пункту 2 Порядку № 100, час , протягом якого працівник згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду під час обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках, передбачених Порядком. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 6224 гривні(4393 гривні заробітна плата за жовтень + 1831 гривня заробітна плата за листопад) : 44 дні = 141 грн.45 грн. Отже, середній заробіток за період затримки розрахунку з 11 грудня 2013 року по 20 січня 2014 року, має визначатися із розміру середньоденної заробітної плати в розмірі 141 грн.45 грн. Суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 грудня 2013 року по 20 січня 2014 року за 27 робочих дні в сумі 3 819 гривень 15 коп. ( 141,45 грн.х 27 днів = 3 819, 15 грн.) без урахування податків та інших обов'язкових платежів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 5 ч.1п.1 Закону України "Про судовий збір", позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати від сплати судового збору звільняються. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Підлягають задоволенню і вимоги у відповідності до ч.3 п.2 ст. 79 ЦПК України понесені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 400 гривень. У положеннях статті 1 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Отже, на підставі вищевикладеного та

Outcome: partial