Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» 03 вересня 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилався на те, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № 1603/0308/71-007, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 41000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних за користування на строк до 18 березня 2033 року. Вказував, що відповідачем умови договору належним чином не виконувалися, станом на 31 липня 2015 року наявна заборгованість в сумі 764341,27 грн., з яких: тіло кредиту 666885,13 грн., відсотки 97456,14 грн. Також посилався на те, що виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором забезпечено договором іпотеки від 18 березня 2008 року, за яким [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно квартиру № 43 в м. Полтава, вул. Гетьмана, 5. Також позивач вказував, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги в тому числі і за вказаним кредитним договором. В поданій до суду позовній заяві просив суд в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості в розмірі 764341,27 грн. за договором кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк». Відповідачем [PERSON] 05 листопада 2015 року подано до суду зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки. В поданій до суду зустрічній позовній заяві [PERSON] посилалася на те, що договір кредиту від 18 березня 2008 року укладений з суттєвим порушенням норм діючого законодавства, при його укладенні банк не надав повної та достовірної інформації про умови кредиту, зокрема, щодо сукупної вартості. Також посилалася на те, що банк не попередив про валютні ризики, а умови договору є несправедливими. Просила суд визнати кредитний договір та іпотечний договір від 18 березня 2008 року недійсними. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги за позовною заявою до [PERSON] та просив їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» заперечували та просили суд задовольнити вимоги за зустрічним позовом. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 1603/0308/71-007, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 41000 доларів США на строк з 18 березня 2008 року по 18 березня 2033 року. Пунктом 1.3. зазначеного договору, його сторони передбачили, що проценти за користування кредитом сплачуються в розмірі 12,5 % річних. Як встановлено судом, банк свої зобовязання за договором виконав та надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти в розмірі 41000 доларів США. Надання ВАТ «Сведбанк» кредиту саме в іноземній валюті в повній мірі узгоджується з нормами ст. ст. 192, 524 ЦК України та Закону України «Про банки та банківську діяльність». Також встановлено, що 18 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] укладено іпотечний договір, за умовами якого цим договором забезпечується належне виконання [PERSON] вимог, що випливають з кредитного договору № 1603/0308/71-007 від 18 березня 2008 року. При цьому на забезпечення виконання зобовязань [PERSON] було передано в іпотеку належне їй на праві власності майно квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свого обовязку належним чином не виконувала, у встановлені договором строки, грошові кошти не сплачувала. Зокрема, станом на 31 липня 2015 року (межі заявлених позовних вимог) заборгованість за кредитним договором складає 764341,27 грн., з яких: сума заборгованості за тілом кредиту 666885,13 грн., відсотки 97456,14 грн. (том 1 а.с. 164-167). Твердження представника відповідача про те, що позивачем здійснені невірні розрахунки не заслуговують на увагу. Як встановлено судом, позивачем здійснено вірний розрахунок заборгованості виходячи з офіційного курсу Національного банку України української гривні до іноземної валюти, зокрема, щодо долару США, саме станом на дату здійснення розрахунку заборгованості, в подальшому вимоги не уточнювалися та не збільшувалися. При цьому наданий до суду розрахунок позовних вимог здійснений позивачем відповідно до умов укладеного між сторонами договору. Нарахований розмір пені, трьох відсотків, не є предметом судового розгляду, знаходиться поза межами позовних вимог, тому не є предметом судового дослідження. Також судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 25 травня 2012 року позивач ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору між від 18 березня 2008 року. Посилання представника відповідача на ту обставину, що [PERSON] не було відомо про заміну кредитора, не заслуговують на увагу. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Така ж норма міститься і в ст. 24 Закону України "Про іпотеку". При цьому, неповідомлення про заміну кредитора може тягти наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору. [PERSON], як встановлено судом дослідженими в судовому засіданні матеріалами, відповідач [PERSON] після заміни боржника виконувала умови кредитного договору саме на користь нового кредитора - ПАТ «Дельта Банк», якому неодноразово сплачувала кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Тобто, останній було відомо про заміну кредитора в зобовязанні. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку". Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При вирішенні питання про звернення стягнення на заставлене майно судом враховується, що позивач відповідно до вимог законодавства здійснив попередження відповідача щодо наміру звертати стягнення на заставлене майно. Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, статей 33, 36, ч. 1 ст. 37 Закону України від 5 червня 2003 р. N 898-IV "Про іпотеку", не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на такий предмет у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 р. у справі N 3-43гс14). Крім того, зазначений спосіб захисту прав іпотекодержателя передбачений умовами іпотечного договору від 18 березня 2008 року, зокрема, згідно з пунктами 10., 10.4. іпотечного договору його сторони передбачили право іпотекодержателя обирати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (пункт 12.3.1.). Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» підлягають задоволенню в повному обсязі, необхідно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 березня 2008 року № 1603/0308/71-007, що укладений між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] в загальній сумі 764341 грн. 27 коп., з яких: тіло кредиту 666885 грн. 13 коп., відсотки 97456 грн. 14 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18 березня 2008 року, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на [ADDRESS], вартістю 464541 грн., загальною площею 45,9 кв.м., яка належить [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 18 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] 18 березня 2008 року. Суд приходить до висновку, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, відповідно до висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності вартістю 464541 грн. При цьому відповідно до норм ст. 37 Закону України «Про іпотеку» і випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, відповідне рішення є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Посилання представника відповідача в судовому засіданні на норми закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, не можуть бути прийняті судом до уваги. Зокрема, 7 червня 2014 року набув чинності [PERSON] України від 3 червня 2014 року N 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - [PERSON] N 1304-VII), згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом N 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. [PERSON] N 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі N 6-1356цс15, аналогічна правова позиція також міститься у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (N 6-58цс15), 9 вересня 2015 року (N 6-483цс15). Окрім того, Верховний Суд України у справі за N 6-482цс15 виклав правову позицію, згідно з якою положеннями Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не передбачено підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону. При вирішенні зустрічних позовних вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до положень статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності) передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Як вбачається із наданих до суду матеріалів та укладеного кредитного договору від 18 березня 2008 року № 1603/0307/71-007, банківська установа виконала свій обовязок та до укладення кредитного договору (том 1 а.с. 109) надала відповідачу вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту, а в п. 10.1., 10.2. укладеного договору відповідач [PERSON] засвідчила, що усвідомлює та підтверджує, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Крім того, кредитодавцем в повній мірі виконано обовязок щодо надання інформації про сукупну вартість кредиту. Зокрема, як встановлено судом та не оспорювалося відповідачем в судовому засіданні, остання, як позичальник була ознайомлена та підписала додаток № 1 до кредитного договору графік погашення кредиту. Відповідно до вимог розділу 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 (далі - Правила), банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Згідно з розділом 3 зазначених Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил). Встановлено, що під час укладання договору № 1603/0308/71-007 банк,

Outcome: approved