Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 16 вересня 1986 року по 07 вересня 2016 року вона перебувала в трудових відносинах з філією ПАТ «Державна продовольча зернова корпорація» України» «Новоукраїнський комбінат хлібопродуктів», на день звільнення з підприємства займала посаду заступника головного бухгалтера. На початку вересня її викликав виконуючий обов»язки головного бухналтера та повідомив, що нещодавно призначений директор підприємства не бажає з нею працювати, пізніше начальник відділу кадрів підприємства запропонував їй написати заяву про звільнення за власним бажанням, але вона відмовилась. 07.09.2016 року її було повідомлено про звільнення та видано трудову книжку з записом про звільнення її з роботи на підставі ч.3 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника за систимачичне невиконання працівником, без поважних причин, обов»язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного або громадського стягнення). Знаючи, що жодних порушень нею допущено не було, вона попрохала ознайомити її знаказом про звільнення та накладення дисциплінарних стягнень, але отримала відмову. Що стало підставою звернення з позовом до суду. В позовній заяві позивач наголошує, що на засідання профспілкового комітету щодо надання згоди на її звільнення вона не викикалась, заяви про розгляд подання про її звільнення без її участі не подавала, а тому вважає, що її звільнили без законих підстав. В судовому засіданні позивачка та її представник уточнену позовну заяву та заяву про збільшення позовних вимог підтримали в повному обсязі з обставин зазначених в позові, стверджує, щодоводи представника відповідача зазначенні в запереченні на позов, не відповідають дійсності і є неправдиві. Дійсним суду пояснила, що з 01.09.1986 року і до часу звільнення працювала в Новоукраїнському КХП на посаді бухгалтера, начальника відділу оперативного обліку, а з 01.05.2012 року переведена заступником головного бухгалтера філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП». В вересні 2016 року отримала від директора підприємства розпорядження про звільнення з роботи працівника, який перебував на лікарняному та відмовилась виконати дану вказівку, оскільки вона суперечить закону, після даного випадку в кінці робочого дня їй було вручено копію наказу про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП, тобто за прогули, а вже пізніше коли отримала трудову книжку, виявилося, що в наказ внесли виправлення на ч.3 ст.40 КЗпП, саме цей випадок і і став причиною її звільнення. Про накази за №138-ОД від 19.08.2016 року та №143-ОД від 29.08.2016 року дізналася під час судового розгляду у зв'язку з чим подано збільшення позовних вимог та дано пояснення. Відносно наказу №138-ОД від 19.08.2016 року згідно якого їй було винесено догану за невиконання наказу директора №133-ОД від 16.08.2016 року «Про проведення інвентарізації в філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП», позивачка пояснила, що відповідно наказу №133-ОД від 16.08.2015 року щодо проведення інвентарізації, було створено інвентарізаційну комісію з 13 чоловік. Позивачка була призначена одним із членів комісії та згідно своєї посадавої інструкції повинна була забезпечити проведення та оформлення матеріалів інвентарізації. Жодного документального підтвердження, а саме доповідних записок від голови чи членів комісії про ухилення від участі в роботі чи порушення правил під час проведення інвентарізації позивачкою, представник відповідача суду не надав. Відносно наказу №143-ОД від 29.08.2016 року згідно якого позивачці було винесено догану за ненадання директорові актів про введення в експлуатацію обладнання, для звітування перед ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" даних вказівок позивачка не отримувала. Жодного з перелічених наказів позивачка не бачила та ознайомлена не була, тим більше взагалі не отримувала даних доручень та не допускала порушень. Також позивачка повністю заперечила щодо факту повідомлення її про засідання профспілкового комітету та взагалі просила суд звернути увагу, щодо відсутності належних доказів в обгрунтування обставин викладених в запереченні відповідача. Представник позивачки вважає, що жоден з наказів відповідача не містять фактичних та конкретних даних щодо причин звільнення, не мають формулювання та не пояснюють суть порушень, які вона допустила під час виконання своїх посадових обов»язків. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити позивачці та її представнику в задоволенні позовних вимог, надав суду заперечення на позов та суду пояснив, що підставою для звільнення позивачки з роботи стало неодноразове невиконання нею без поважних причин обов'язків, покладених правилами внутрішнього трудового розпорядку, а саме 19.08.2016 року було видано наказ №138-ОД згідно якого позивачці було винесено догану за невиконання наказу директора №133-ОД від 16.08.2016 року «Про проведення інвентарізації в філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП», та 29.08.2016 року було видано наказ №143-ОД згідно якого позивачці було винесено догану за ненадання директорові актів про введення в експлуатацію обладнання, данні акти були необхідні директору для звітування перед ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України", крім того 05 вересня 2016 року [PERSON] було наказано провести економічний аналіз господарсько-фінансової діяльності підприємства з метою визначення ступеня ефективності використання основних фондів і оборотних коштів для реалізації програм для подальшого формування стратегії і цілей підприємства. Даний аналіз їй необхідно було надати до 10.00 години 06 вересня 2016 року, але в установлений термін даного аналізу позивачкою надано не було, тобто було допущено систематичне порушення, що і стало підставою, для її звільнення на підставі наказу 268-к від 07 вересня 2015 року. Позивачка відмовилась надавати будь-які пояснення, про що було складено відповідні акти, а тому звільнення її проведено шляхом голосування профспілкового комітету на який [PERSON] не з»явилася двічі, а тому 07 вересня 2016 року профспілковий комітет надав згоду на її звільнення. Додавши, що трудовий шлях [PERSON]-це шлях доган. Свідок [PERSON], працює начальником цеху круп»яного виробництва, пояснив, що 06.09.2016 року він був членом комісії на засіданні Профспілкового комітету, на якому розглядалося питання про звільнення заступника головного бухгалтера [PERSON] за систематичні порушення у виконанні службових обов»язків. Пам»ятає, що на засіданні було присутні 7 членів, голова профкому зачитав клопотання адміністрації підприємства про звільнення [PERSON] з посади, але засідання перенесли на 07.09.2016 року через неявку самої [PERSON], було складено акт, що [PERSON]М відмовилась бути присутньою на засіданні Профспілкового комітету, але 07.09.2016 року [PERSON] також не з»явилась на засідання профкому. Що стосується наказів про дисциплінарні стягнення пояснив, що йому особисто відомо лише про один наказ від 19.08.2016 року за невиконання наказу директора №133-ОД «Про проведення інвентарізації в філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП», [PERSON] відмовилась надавати пояснення стосовно допущеного порушення, а тому 19.08.2016 року також було складено два акти про відмову [PERSON] від надання пояснень та про її відмову від ознайомлення з даним наказом. Свідок [PERSON], працювала в філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП» на посаді головного бухгалтера з 1994 року, з 15 серпня 2016 року пенсіонерка, суду пояснила, що тривалий час перебувала з позивачкою в професійних відносинах та до часу її виходу на пенсію випадків невиконання [PERSON] своїх обов»язків вона не знає, їх не було. Неодноразово їй доводилось давати усні розпорядження позивачці і вона завжди їх виконувала. Стосовно проведення інвентаризації пояснила, що інвентаризація на підприємстві проводилась лише за розпорядженням корпорації м.Київ, а потім уже видавався наказ в філії, комісія перераховує на місці, а бухгалтерія робить звіт відповідно бухгалтерського обліку. Заступник головного бухгалтера в даному випадку підписує лише протокол складений комісією. Про інвентаризацію станом на 15 серпня 2016 року їй нічого невідомо, до моменту її виходу на пенсію жодних обговорень не чула. Свідок [PERSON], працювала в філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП» на посаді бухгалтера, 16.09.2016 року звільнена за власним бажанням, суду пояснила, що з позивачкою [PERSON] працювала тривалий час в одному кабінеті, знає її як відповідальну та компетентну в бухгалтерській справі людину. Що стосується факту проведення інвентарізації в філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП пояснила, що дана інвентаризація дійсно проводилась і вона особисто було ознайомлення з наказом, але це було не 16 серпня 2016 року, а набагато раніше і дана інвентаризація стосувалась звільнення з роботи матеріально-відповідальної особи [PERSON]. Свідок [PERSON], працювала в філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП» на посаді бухгалтера до 09.08.2016 року, суду пояснила, що з позивачкою [PERSON] працювала тривалий час в одному кабінеті, знає її лише з гарної сторони як порядну, відповідальну людину та компетентного бухгалтера. На підприємстві змінився директор, який змінює працівників. Свідок [PERSON], працює бухгалтером розрахункового відділу в філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП», суду пояснила, що в роботі вона підпорядковується саме заступнику головного бухгалтера, тобто раніше була підпорядкована [PERSON] Являється членом профсоюзу, але не членом комісії Профспілкового комітету, а тому їй не відомо чи викликалась [PERSON] на засідання комітету про її звільнення. Про даний факт дізналась коли їй принесли в кабінет наказ про звільнення [PERSON] з посади. Спочатку в наказі про звільнення позивачки підставою звільнення було зазначено ч.3 ст.40 КЗпП, а потім виправили на ч.4 ст.40 КЗпП. Виправлення в наказ вніс начальник відділу кадрів [PERSON] Заслухавши пояснення позивача її представника, представника відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи, відповідно до ст.ст.32, 40, 232, 235, 237-1 Кодексу законів про працю України, п.23,32 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 р. Про практику розгляду судами трудових спорів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню так, як в судовому засіданні встановлено наступні обставини. Судом встановлено, що з 01 вересня 1986 року позивачка працювала в Новоукраїнському комбінаті хлібопродуктів на посаді бухгалтера, начальника відділу оперативного обліку, а з 01.05.2012 року була переведена заступником головного бухгалтера, що підтверджується записами її трудовій книжці серії БТ-І №2480578 (а.с. 5-15). З пояснень позивачки вбачається, що її незаконно звільнили з займаної посади, навіть, як вона пояснила, змінили підставу звільнення. І суд встановив, що дійсно матеріалах справи мається копія наказу №268-к від 07.09.2016 року згідно якого позивачку було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, копію даного наказу додано до матеріалів справи (а.с. 46), а також судом встановлено, що в матеріалах справи є інша копія наказу №268-к від 07.09.2016 року згідно якого позивачку було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, копію даного наказу додано до матеріалів справи (а.с. 45), та судом встановлено, що до даного наказу дійсно було внесено виправлення начальником відділу кадрів [PERSON] Норми п.3 ст.40 КЗпП України передбачають розірвання трудових відносин за систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до ст.147 КЗпП України - За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону,підприємство повинне навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 1471, 148, 149 КЗпП правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Судом встановлено, що відповідно наказу № 138-ОД від 19.08.2016 року позивачкі [PERSON] була винесена догана за невиконання наказу директора № 133-ОД від 16.08.2016 року «Про проведення інвентаризації в Філії ПАТ «ДПЗКУ» Новоукраїнський КХП» (а.с. 67). Відповідно даного наказу №133-ОД від 16.08.2016 року для проведення інвентаризації залишків і якості зерна та продуктів переробки поклажодавців, основних засобів нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, документів та розрахунків, що обліковуються на балансі та позабалансом філії, в зв'язку зі звільненням головного бухгалтера [PERSON], була створена інвентаризаційна комісія в кількості 13 осіб. Позивач була призначена одним із членів інвентаризаційної комісії (а.с. 65-66). Згідно посадової інструкції заступника головного бухгалтера, погодженої головним бухгалтером [PERSON] 02.07.2012р., позивач забезпечує проведення та оформлення матеріалів інвентаризації, що підтверджується (а.с. 16-19). Відповідно до розділу II п. 1 Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 02 09 2014р № 879 інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та в присутності матеріально відповідальної особи. Відповідно розділу II п. 4 Положення № 879. голова і члени інвентаризаційної комісії забезпечують додержання правил проведення інвентаризацій, повноту і точність внесення до інвентаризаційних описів (актів інвентаризації) даних про фактичні залишки активів та повноту відображення зобов'язань, правильність та своєчасність оформлення матеріалів інвентаризації. До голови або членів інвентаризаційних комісій, які порушили правила проведення інвентаризації або неналежним чином оформили її результати, може бути застосована адміністративна або дисциплінарна відповідальність. Отже, підтвердити факт невиконання чи неналежного виконання позивачкою посадових обов'язків щодо проведення та оформлення результатів інвентаризації можуть члени інвентаризаційної комісії, призначеної наказом директора № 133-ОД від 16.08.2016 року, але жодного документального підтвердження (доповідних записок від голови чи інших членів комісії про ухилення позивача від участі в роботі комісії чи порушення правил проведення чи оформлення результатів проведення інвентаризації) не надано. Отже належних доказів відмови позивачки проводити інвентарізацію та оформлення результатів інвентаризації підприємства суд не вбачає. Відповідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 59 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержанні з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як зазначалося вище відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. В Актах від 19.08.2016 року та 29.08.2016 року (а.с. 68, 69, 71, 72) про відмову [PERSON] від надання письмових пояснень та відмови в ознайомленні з наказом, що надані до матеріалів справи представником відповідача, не містять викладення обставин за яких [PERSON] було запропоновано надати письмові пояснення. Взагалі в акті не зазначено про факт звернення до позивачки з вимогою про надання пояснення, час, місце, де пояснення було затребуване, дані осіб, які були присутні під час відмови позивачки надати пояснення. В матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивачки про засідання Профспілкового комітету, а акт від 07.09.2016 року (а.с. 76) також не відповідає встановленим вимогам, а тому суд не рахує їх як належний доказ в справі. Представником відповідача також не надано жодно доказу (наприклад запиту, свідків ) на підтвердження дисциплінарного стягнення допущеного позивачкою згідно наказу від 29.08.2016 року № 143-ОД (а.с. 70), і взагалі даний наказ не містьть містить вказівки на фактичні обставини, які стали підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Згідно із роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.12.1992 р. №9 «Про практику розгляду трудових спорів» при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок, попередня робота працівника тощо. У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов'язково має бути зазначено в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто мас бути вказівка на фактичні обставини, як, стали підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Жоден з наказів, як і притягнення до дисциплінарної відповідальності, які передували наказу про звільнення та стосуються звільнення позивачки з посади заступника головного бухгалтера філії ПАТ «ДПЗКУ»Новоукраїнський КХП», не містять фактичних та конкретних даних щодо причин звільнення, загальні формулювання не пояснюють суть порушень трудової дисципліни, які допустила в роботі позивачка, не містять посилання на конкретні обставини вчинення порушення, пояснення перед звільненням у позивачки не відбиралаися, навіть не пропонувалося їх надати, що свідчить про відсутність систематичних порушень та систематичного невиконання позивачкою, як працівником без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, що могло бути підставами для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України, який спочатку був за п.4 ст. 40 КЗпПУкраїни, що підтверджується копією наказу, який був вручений позивачці для розрахунку, а потім виявилося внесли зміни, що суд враховує недопустимим внесення змін уже після видачі наказу особі та подання наказу до бухгалтерії для розрахунку,а тому накази №138-ОД від 19.08.20156 року та №143-ОД від 29.08.2016 року не відповідають вимогам трудового законодавства та підлягають скасуванню, а отже і підстави для наказу №268-к відсутні, оскільки систематичного порушення трудової дисципліни в діях позивачки судом не встановлено та не вбачається. Статтею 150 КЗпП України, передбачено право працівника оскаржити дисциплінарне стягнення, а саме відповідно ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу), але як встановлено в судовму засіданні позивачка була позбавленна можливості оскаржити накази про накладення на неї адміністративного стягнення, оскільки взагалі не знала про них, її не було ознайомлено з ними, жодним чином (наприклад рекомендованим листом, розносною кореспонденцією тощо).? Відповідно до ч.1 та 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За нормами ст.237 КЗпП України - при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з вимогами п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 р. Про практику розгляду судами трудових спорів - Оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Розмір заробітку позивачки за останні два повні місяці роботи за даними, наданими відповідачем, склав 5573,84 грн. (за липень 2016 року 21 робочі дні - 2336,39 грн та за серпень 24 робочі дні - 2337,45 грн). Загальна кількість робочих днів за липень, серпень 2016 року склала 45 день (21+24). Середньоденна заробітна плата виходячи з розміру заробітку та робочих днів склала 123,86 грн. (5573,84/45), розмір якої відповідачем не заперечується та не ставиться під сумнів. Період, за який нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, взято з 08.09.2016 р. по 18.11.2016 р. Таким чином загальна кількість робочих днів за час затримки розрахунку складає 50 робочих днів (вересень-15, жовтень-21, листопад-14). Загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням становитиме: 123,86 грн. (розмір середньоденного заробітку) х 50 робочих днів = 6193,00 грн. Встановлені обставини свідчать, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу, в зв'язку з незаконним звільненням за період з 08.09.2016 року по 18.11.2016 року в сумі 6193 (шість тисяч сто дев»яносто три) гривні 00 копійок. Відповідно статті 59 Конституції України закріплено принцип, згідно з яким кожен має право на правову допомогу. Положення ст.84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони. Згідно ч.1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи, а згідно ч.3 ст. 79 ЦП України, до витрат, пов»язаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. Постановою КМУ «Про граничні розміри компенсації витрат, пов»язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року №590 затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов»язаних з розглядом справ, а граничний розмір витрат пов»язаних з правовою допомогою строні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. З матеріалів спраи встановлено, що згідно договору про надання юридичних послуг №13-09/16/1 від 13.09.2016 року (а.с.22-23) укладеного між [PERSON] та ТОВ «Бублик і Ко» по даній справі.Обумовлений розмір оплати за надання правової допомоги в суді першої інстанції складає 2000,00 грн., сплачено позивачкою згідно квитанції 0.0.617247848.1 від 15.09.2016 року (а.с.25). Відповідно до акту №1 прийому-передачі юридичних послуг до договору про надання юридичних послуг №13-09/16/1 від 13.09.2016 року (а.с. 26) вартість юридичних послуг складає 2000,00 грн., додатково сплачено позивачко згідно квитанції 0.0.644376275.1 від 01.11.2016 року, всього сплачено 4000 грн. Відповідно до вимог вищезазначеного процесуального закону та роз»яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, у п.48 зазначено витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Представником позивача подано розрахунки витрат та надано докази позивачкою понесених витрат. Отже понесені позивачкою витрати на правову допомогу є підтвердженими та підлягають стягненню на її користь з відповідача. Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно до п.1 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» та ч.3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1378 грн. 00 коп., що за ставкою, що підлягала оплаті на день подання позову, (отримувач коштів УДКСУ у Новоукраїнському районі, код ЄДРПОУ суду 2896974, код отримувача 36734791, МФО - 823016, рахунок отримувача - 31219206700322, код класифікації доходів бюджету - 22030001, банк отримувача - ГУДКСУ у Кіровоградській області).\~\~ Суд, відповідно до п.1,4 ст. 367 ЦПК України, вважає за необхідне рішення в частині надати можливість позивачці приступити до роботи та присудження середнього заробітку за один місяць в розмірі 2786.92 грн., допустити до негайного виконання.Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Так як, розмір заробітку позивачки за останні два повні місяці роботи за даними, наданими відповідачем, склав 5573,84 грн.:2= 2786.92 грн.(за липень 2016 року 21 робочі дні - 2336,39 грн та за серпень 24 робочі дні - 2337,45 грн).

Outcome: approved