Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

У вересні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. У позовній заяві позивачка зазначила, що 6 лютого 1982 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] Рішенням Чортківського районного суду від 23 червня 2017 року шлюб між ними розірвано. В період перебування у шлюбі у листопаді 2016 року за спільні кошти вони здійснили будівництво житлового будинку у [ADDRESS]. Станом на сьогоднішній день вказаний житловий будинок, що являється спільною сумісною власністю подружжя, є об'єктом незакінченого будівництва 85 % готовності. Сторони не можуть добровільно домовитись про порядок поділу будинку. Тому [PERSON] просила поділити житловий будинок, який являється об'єктом незавершеного будівництва та належить на праві спільної сумісної власності сторонам, визнавши за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку та на 1/2 частки земельної ділянки, яка знаходиться під частиною вказаного житлового будинку. В процесі судового розгляду позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги, просить визнати за нею як за співзабудовником право на 1/2 частину збудованого нею у шлюбі із [PERSON], але не прийнятого в експлуатацію двоповерхового житлового будинку в [ADDRESS] загальною площею 274,60 кв. м та житловою 77,70 кв. м; та право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,25 га із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримують, просять задовольнити з мотивів, викладених в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Представник відповідача [PERSON] подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Судом встановлено, що з 6 лютого 1982 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвали згідно рішення Чортківського районного суду від 23 червня 2017 року. Рішенням сесії Білівської сільської ради Чортківського району від 07.05.2009 року № 390 передано в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], про що 07.09.2009 року йому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Як вбачається із договору підряду на проведення проектних робіт від 07.11.2016 року позивачка [PERSON] (замовник) та ФОП [PERSON] (підрядник) уклали цей договір про таке. В порядку та на умовах, визначених договором, підрядник зобов'язується своїми силами і засобами, за завданням замовника і за його рахунок, розробити проектно-технічну документацію на будівництво житлового будинку та господарської будівлі по [ADDRESS]: 1) будівельний паспорт; 2) проект будівництва; 3) оформлення документів для подання повідомлення на початок будівельних робіт інспекції ДАБК; 4) технічний паспорт, а замовник зобов'язується прийняти виконані підрядником проектні роботи і оплатити їх. Будівництво спірного будинку розпочато в 2016 році, про що свідчить повідомлення [PERSON] Управлінню Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області про початок виконання будівельних робіт по [ADDRESS]. Згідно технічного паспорта на житловий будинок (незавершене будівництво) по [ADDRESS] станом на 07.09.2017 року ступінь готовності будинку становить 85 %, власниками вказані сторони [PERSON] та [PERSON] в розмірах по 1/2 частці власності кожного. Відповідач [PERSON] чинить позивачці постійні обмеження в праві користування житловим приміщенням, а саме: здійснює перешкоди в користуванні житлом шляхом систематичного зачинення вхідних дверей, погрозою фізичної розправи у випадку входження у житловий будинок. За вказаним фактом [PERSON] зверталась до Чортківського відділу поліції, і 14.08.2017 року отримала відповідь № 7094/116/01, що по факту звернення вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, які розглядають виключно судами. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що сторони, перебуваючи в шлюбі, тривалий час працювали за кордоном. В кінці 2016 року вони почали будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. Будівництво закінчили влітку 2017 року. На даний час позивачка фактично проживає в цьому будинку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що між ним та позивачкою було укладено договір на виготовлення технічної документації на будинок по [ADDRESS]. На даний час готовність будинку складає 85%, оскільки на час обстеження не була накрита господарська будівля. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини у даній справі, слід зазначити, що у відповідності до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з вищенаведеного, спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки збудований ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). У відповідності з вимогами ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 Цивільного кодексу України). У Цивільному кодексі України, крім понять "нерухомість", "нерухоме майно", "об'єкт нерухомого майна" (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: "об'єкт незавершеного будівництва" (стаття 331), "об'єкт будівництва" (статті 876, 877, 879 - 881, 883). Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом одного з подружжя суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368, 372 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; він не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки і визнання за нею права на 1/2 частину збудованого в шлюбі з [PERSON], але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку по [ADDRESS] загальною площею 274,60 кв. м та житловою 77,70 кв. м. Відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статей 120 Земельного кодексу України, 377 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України також зазначено про те, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Так, в постанові №6-2цс15 від 11 лютого 2015 року Верховний Суд України дійшов висновку, що норми ст. 120 Земельного кодексу України закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. При цьому при застосуванні положень ст.120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою ст. 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це право стосується і випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно із правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула статусу об'єкта права власності. Таким чином, позивачка [PERSON] одночасно із набуттям права власності на 1/2 частину житлового будинку має в установленому законом порядку право на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться під частиною житлового будинку та необхідна для його обслуговування, і розташована в [ADDRESS], площа якої складає 110 кв. м, для будівництва і обслуговування житлового будинку. Стаття 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Зважаючи на такі вимоги цивільного процесуального законодавства суд стягує з відповідача в користь [PERSON] 8 000 гривень судових витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved