Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся із вказаним позовом до ТОВ "Чапаєва", [PERSON], в обґрунтування якого посилається на те, що [INFO] року у віці 56 років померла його мати [PERSON]. На момент смерті мати була зареєстрована та проживала в [ADDRESS]. Разом з матір'ю були зареєстровані та проживали він та його рідна сестра - відповідач [PERSON] Працюючи на той час механізатором в ТОВ "Чапаева" Новоукраїнського району, він особисто займався похоронами матері, сестра до їх організації та проведення причетна не була. Після смерті матері відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки [NUMBER], яка належала спадкодавиці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю площею 4,6908 га. Протягом шести місяців з часу відкриття спадщини після смерті матері він та сестра [PERSON] не заявляли про свою відмову від спадщини, а отже є спадкоємцями першої черги за законом та вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті матері [PERSON], яка складалась з земельної ділянки [NUMBER], яка належала спадкодавиці, в рівних частинах як спадкоємці першої черги, інші спадкоємці відсутні. При оформленні спадщини після смерті матері [PERSON] державний нотаріус Новоукраїнської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Шевченко Н.Г. безпідставно видала свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на вищевказану земельну ділянку, у зв'язку з чим, відповідачка без відповідних правових підстав оформила право власності на цілу земельну ділянку. 20.04.2016 року він звернувся до Новоукраїнської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] на належну їй земельну ділянку сільськогосподарського призначення, на що отримав відповідь про те, що, дійсно, після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року заведено спадкову справу №404 від 24 грудня 2015 року на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину [PERSON] У зв'язку з тим, що на момент видачі свідоцтва [PERSON] відповідно документів, які знаходилися на той час у спадковій справі, була єдиним спадкоємцем, 24 грудня 2015 року їй було видане свідоцтво про право на спадщину за №2189. Про те, що його сестра отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті матері лише на себе, як єдина спадкоємиця, йому стало відомо лише із повідомлення нотаріуса. Після чого він встановив, що [PERSON] надала нотаріусу довідку з Рівнянської сільської ради про те, що на момент смерті матері лише вона проживала з покійною. Однак зазначена довідка не відповідає дійсності, про що свідчить надана йому Рівнянською сільською радою повторна довідка від 19.04.2016 року та акт депутатської перевірки, якими підтверджено те, що він з 16.10.2001 року по теперішній час зареєстрований [ADDRESS] і на момент смерті матері проживав разом з нею у вказаному домоволодінні. Підтвердженням цього також є його паспорт громадянина України, де відмічена його реєстрація. В зв'язку з цим він змушений був звернутися до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування за законом. 04.10.2016 року Новоукраїнським районним судом його позовні вимоги були задоволені а саме: було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Новоукраїнської державної нотаріальної контори [PERSON] 04.12.2015 р., зареєстроване за №2189, про спадкування [PERSON] після смерті [PERSON] земельної ділянки [NUMBER], яка належала спадкодавці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], також визначено за ним, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], право на спадщину в порядку спадкування за законом на 1/2 частину кожному земельної ділянки [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,6908 га, кадастровий [NUMBER], яка розташована на території Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району, після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] р. В подальшому для реалізації вказаного судового рішення він звернувся до нотаріуса Новоукраїнської державної нотаріальної контори, де йому стало відомо, що отримавши свідоцтво про право на спадщину та зареєструвавши право власності на успадковану земельну ділянку, його сестра [PERSON], в особі свого представника [PERSON], 17 лютого 2016 року уклала договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) із TOB «Чапаєва» Новоукраїнського району на строк 49 років, за що отримала кошти в сумі 100 000 грн. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського нотаріального округу Українською Н.М. та зареєстровано в реєстрі за №187. Тобто, вважає, що цей договір емфітевзису було укладено на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке визнане судом недійсним, що свідчить і про його недійсність. Відповідачі не бажають добровільно вирішити питання про законний розподіл спадщини після смерті його з [PERSON] спільної матері, у зв'язку з чим позивач просить в судовому порядку визнати недійсним договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) укладений 17 лютого 2016 року між [PERSON] та відповідачем відносно вказаної земельної ділянки, скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на підставі договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзисом) відносно цієї земельної ділянки, припинити право користування ТОВ "Чапаєва" чужою земельною ділянкою. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, забезпечивши участь свого представника [PERSON], яка позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що її довірителю позивачу [PERSON] було невідомо про факт отримання відповідачкою [PERSON] свідоцтва про право на спадкове майно та подальше укладення договору емфітевзису, укладення оспорюваного договору порушує його права, оскільки він бажає самостійно обробляти земельну ділянку, крім цього він не може реалізувати у встановленому порядку рішення суду та отримати свідоцтво про право на спадщину, так як земельна ділянка фактично перебуває у користуванні відповідача, на звернення позивача відповідач ТОВ "Чапаєва" не бажає добровільно розірвати договір емфітевзису, тому він змушений захищати свої права у судовому порядку, просить задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача ТО "Чапаєва" [PERSON] у режимі відеоконференції позов не визнав, основні заперечення представника відповідача полягають в тому, що він вважає позов безпідставним і таким, який заявлений неуповноваженою особою, оскільки позивач [PERSON] не зареєстрував своє право власності на 1/2 земельної ділянки, а тому не є її юридичним власником, у зв'язку з чим останній не вправі заявляти позов стосовно цієї земельної ділянки, стверджує, що факт перебування земельної ділянки у користуванні ТОВ "Чапаєва" не може бути перешкодою для позивача щодо оформлення ним своїх спадкових прав. Вважає позовну про припинення права користування ТОВ "Чапаєва" чужою земельною ділянкою безпідставною, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав не передбачений чинним законодавством. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов визнала, пояснила суду, що дійсно самостійно оформила на себе право на спадкове майно - земельну ділянку, не повідомивши про це свого брата - позивача [PERSON], після чого передала у користування земельну ділянку ТОВ "Чапаєва" через представника, будь-яких коштів за передачу землі в користування вона не отримувала, не заперечує проти задоволення позову. Третя особа - приватний нотаріус Українська Н.М. в судове засідання не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, а тому суд, за згодою учасників, ухвалив про розгляд справи у відсутності третьої особи (а.с.89). Вирішуючи заявлений позов, суд виходить із наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], являється сином [PERSON], яка померла [INFO] року, про що 15.09.2006 р. зроблено актовий запис №83, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 16 березня 1016 року відділом ДРАЦС Новоукраїнського РУЮ у Кіровоградській області (а.с.8-10). Спадкодавиця [PERSON] мала у своїй власності земельну ділянку [NUMBER] площею 4,6908 га, яка належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER], кадастровий [NUMBER], передана у приватну власність на підставі розпорядження Новоукраїнської РДА від 29 березня 2002 року №226-р, що розташована на території Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с.12-13), свідоцтво про право на спадщину на цю земельну ділянку отримала відповідач [PERSON] (а.с.11,14). На момент смерті [PERSON] разом з нею проживав, крім відповідачки [PERSON], також позивач [PERSON] (а.с.15), у зв'язку з чим рішенням Новоукраїнського районного суду від 04.10.2016 року свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON], видане на ім'я [PERSON], визнане недійсним, а за позивачем [PERSON] та [PERSON], за кожним із них, визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки, належної [PERSON] (а.с.16-17). Вказане судове рішення набрало законної сили, згідно ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 23.05.2017 року. 17.02.2016 року між відповідачкою [PERSON], від імені якої діяв представник [PERSON], та відповідачем ТОВ "Чапаєва" укладено оспорюваний договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільгосппотреб (емфітевзис), відносно успадкованої [PERSON] земельної ділянки площею 4,6908 га, яка розташована на території Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району, строком на 49 років, із оплатою 100 тис. грн. за весь час використання земельної ділянки (а.с.18-20). Даний договір зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.21-22). Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; б) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За правилами частини 3 цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Судом встановлено на підставі досліджених доказів, що на момент укладення оспорюваного договору емфітевзису фактичними співвласниками земельної ділянки були [PERSON] і [PERSON] Відповідач [PERSON], діючи недобросовісно, спочатку без відома позивача [PERSON] самостійно оформила право власності на земельну ділянку лише на себе, а згодом самостійно через свого представника уклала оспорюваний правочин щодо земельної ділянки. Укладення оспорюваного договору емфітевзису відбувалося на підставі правовстановлюючого документу на земельну ділянку - свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Новоукраїнської держнотконтори 24.12.2015 року, реєстраційний номер 2189. На час розгляду справи, дане свідоцтво скасоване - визнане недійсним, й, згідно рішення суду, яке набрало законної сили, це свідоцтво визнане недійсним не частково, а повністю. Отже, фактично на даний час відсутня юридична підстава - правовстановлюючий документ, згідно якої укладався оспорюваний договір. В свою чергу, анулювання правовстановлюючого документу є підставою визнання недійсним і правочину, який укладався на його основі. ЦК України визначає засади цивільного законодавства: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст.407 ЦК України, яка визначає підстави виникнення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Отже основною підставою укладення договору, є волевиявлення саме власника земельної ділянки. Оскільки судовим рішенням скасовано правовстановлюючий документ, який підтверджував повноваження відповідача [PERSON] як власника земельної ділянки, то відсутня й правова підстава його укладення, що унеможливлює залишення цього правочину в силі. Крім цього, на момент укладення оспорюваного договору фактичним власником земельної ділянки був [PERSON], поряд із титульним власником [PERSON], а тому вказаний договір укладений із порушеннями вимог цивільного законодавства. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст.203 ЦК України. Судом встановлено, що укладення договору відбувалося на незаконних підставах, згідно свідоцтва про право на спадщину, визнаного у подальшому недійсним, без згоди фактичного співвласника - позивача [PERSON], якому спадкове майно належало з моменту відкриття спадщини, незалежно від часу її прийняття. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на відсутність повноважень позивача [PERSON] на заявлення позову, оскільки ним не зареєстровано у встановленому порядку право власності на земельну ділянку, так як земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні відповідача ТОВ "Чапаєва", й суд погоджується із твердженнями представника позивача про неможливість [PERSON] зареєструвати своє право власності на земельну ділянку та провести її поділ із [PERSON] в натурі до моменту визнання недійсним цього договору. Згідно постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", "за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК" (п.7 постанови Пленуму). Таким чином, суд не вправі вирішувати питання про застосування реституції внаслідок визнання договору недійсним, зважаючи на відсутність такої позовної вимоги, а також враховуючи наявність фактичного спору про здійснення виплати ТОВ "Чапаєва" відповідачеві [PERSON], оскільки остання категорично заперечила факт отримання таких коштів, у зв'язку з чи повернення таких коштів можливе в межах окремого позовного провадження. Суд вважає безпідставною вимогу позивача про припинення права користування ТОВ "Чапаєва" чужою земельною ділянкою, зважаючи на те, що такий спосіб захисту є аналогічним способу захисту - визнання правочину недійсним, оскільки визнання недійсним укладеного договору користування земельною ділянкою є підставою й для припинення самого права користування. Згідно ст.88 ЦПК України, з відповідача ТОВ "Чапаєва" стягуються судові витрати на користь позивача, оскільки саме на його користь було укладено правочин, визнаний судом недійсним.

Outcome: partial