Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Інформаційно-ресурсний центр» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації заборгованості, вихідної допомоги та моральної шкоди, який у процесі розгляду справи уточнив. Свої вимоги обгрунтовує тим, що він працював у відповідача на посаді заступника начальника відділу супроводження реєстрів служби, а наказом від 09 червня 2016 року №160-К був звільнений з займаної посади згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією підприємства. Однак, в день його звільнення відповідачем не було проведено повну виплату заробітної плати у сумі 3 666 грн. 67 коп., компенсацію за 5 днів невикористаної відпустки у сумі 2 185 грн. 33 коп., вихідну допомогу у розмірі 13 014 грн. 98 коп., індексацію заробітної плати у сумі 65 грн. 25 коп. Вказав, що у зв'язку з невиплатою заробітної плати у день звільнення, виникла прострочена заборгованість. Час затримки виплати заробітної плати становить з 10.06.2016 року по 22.02.2017 року. Крім того, як зазначає позивач, своїми діями відповідач наніс йому моральну шкоду, що виразилась у душевних стражданнях. Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач, у день звільнення не здійснив виплату заробітної плати, чим порушив норми трудового законодавства та своїми діями відповідач наніс йому моральну шкоду, що виразилась у душевних стражданнях, просив стягнути на свою користь з ДП «Інформаційно-ресурсний центр» нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 3 666 грн. 67 коп., компенсацію за 5 днів невикористаної відпустки у сумі 2 185 грн. 33 коп., вихідну допомогу у розмірі 13 014 грн. 98 коп., індексацію заробітної плати у сумі 65 грн. 25 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 102981 грн. 90 коп., моральну шкоду, яку він оцінює у 10 тис. грн., витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Пояснила, що дійсно у день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, оскільки в період його роботи, попереднім керівництвом відповідача неправомірно нараховувались позивачу премії, а тому, сума остаточного розрахунку при звільненні визначалась з відрахуванням виплачених премій, які були нараховані позивачу попереднім керівництвом неправомірно, тобто сума нарахованої заробітної плати покрила суму переплати. Крім того, що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, то вважає їх необгрунтованими (т.1 а.с. 211-217, т.2 а.с. 31-32). Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач з 28 березня 2016 року працював на ДП «Інформаційно-ресурсний центр» на посаді адміністратора обліку користувачів відділу супроводження реєстрів служби технічної підтримки та з 04 травня 2016 року на посаді заступника начальника відділу супроводження реєстрів служби (т. 1 а.с. 17). Згідно наказу від 09 червня 2016 року № 160-к [PERSON] звільнений з посади заступника начальника відділу супроводження реєстрів служби ДП «Інформаційно-ресурсний центр» згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією підприємства (т.1 а.с. 16). Згідно довідки ДП «Інформаційно-ресурсний центр» від 14.06.2016 року та розрахункового листка, [PERSON] при звільненні нараховано до виплати 17 205 грн. 94 коп. (т.1 а.с. 18, т.2 а.с. 35), однак дані суми виплачені не були. Як вказував представник позивача, з [PERSON] не був проведений остаточний розрахунок при звільненні. Представник відповідача не заперечувала у судовому засіданні, що позивачу дійсно не були виплачені нараховані при звільненні до виплати 17 205 грн. 94 коп. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. У силу ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Судом встановлено, що нарахована до виплати сума 17 205 грн. 94 коп. при звільненні позивача з роботи не була виплачена, що не було спростовано в судовому засіданні представником відповідача, але як посилається представник відповідача ці кошти були спрямовані на зарахування зустрічних однорідних вимог. Крім того, представник відповідача посилалася на те, що підстави для виплати грошових коштів позивачу при звільненні були відсутні, оскільки 09.06.2016 року в день проведення звільнення [PERSON], ДП «Інформаційно-ресурсний центр» було проведено зарахування зустрічних однорідних вимог, про що було складено Заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 09.06.2016 року. Враховуючи наявність у позивача заборгованості перед підприємством у розмірі 206 190 грн. 16 коп. незаконно виплачених премій згідно наказів № 131-к від 20.05.2016 року та наказ №137-к від 23.05.2016 року, ДП «Інформаційно-ресурсний центр» було зараховано 13 544 грн. 04 коп., які були нараховані позивачу при проведенні звільнення, в якості погашення сум незаконно отриманих коштів, які були отримані ним згідно скасованих наказів (т.1 а.с. 231-241). На думку представника відповідача, внаслідок проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, юридичні підстави для виплати [PERSON] нарахованих сум заробітної плати при звільненні були відсутні. Однак суд не бере дані твердження представника відповідача до уваги, з огляду на наступне. За змістом ст. 127 КЗпП повернення підприємству зайво виплачених коштів можливо для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених унаслідок рахункових помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (ст. 136 КЗпП). Статтею 1215 ЦК України встановлено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти й інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, нормами закону не передбачено повернення працівником підприємству зайво виплачених коштів, крім випадків, встановлених ст. 127 КЗпП, ст. 1215 ЦК України, а тим більше застосування ст. 601 ЦК України (зарахування зустрічних однорідних вимог) до правовідносин, які виникли між сторонами. Суду не надано доказів, які б свідчили про наявність рахункової помилки з боку відповідача при нарахуванні премій і недобросовісності з боку позивача при отриманні нарахованих йому премій. Крім того, будь-яких інших конкретних правових доказів, які б свідчили, що в період роботи позивача, останній неправомірно і саме з його вини отримував грошові кошти, які йому не належали до виплати, відповідач суду не надав і судом таких доказів не здобуто. Оскільки позивач не отримав розрахунок при звільненні, що не заперечувалося відповідачем при розгляді справи, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів про те, що заробітна плата на день розгляду справи виплачена [PERSON], суд приходить до висновку про необхідність її стягнення судовим рішення відповідно до норм КЗпП України. Згідно роз'яснень п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд визначає зазначену суму без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У ч. 1 ст. 117 КЗпП України зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, в день звільнення [PERSON] відповідачем не було проведено повну виплату заробітної плати. При обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. При цьому, суд виходить із нарахованої заробітної плати за квітень-травень 2016 року (т.2 а.с. 29), а затримка розрахунку складає 178 днів з 10.06.2016 року по 22.02.2017 року. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 564 грн. 60 коп. (середньоденна заробітна плата) х 178 днів (час вимушено прогулу) = 100 498 грн. 80 коп. Враховуючи те, що розрахунок по заробітній платі перед позивачами проведено не було у день звільнення, суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 100 498 грн. 80 коп., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи доведеність позивачем, що саме діями відповідача були порушені законні права позивача, що призвело до його моральних страждань, суд вважає за можливо задовольнити частково вимоги позивача про стягнення з відповідача 400 грн. моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (чинною на час звернення) витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Згідно роз'яснень у п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року N 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". У п. 48 вищевказаної Постанови зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч.3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як на підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивач посилається на договір "про надання правової допомоги" № 3-ф/23-06-16 та копію квитанції (т.1 а.с. 6-11, 14). Проте, договір та надана квитанція не може бути належним доказом підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у сумі 10 000 грн., оскільки у матеріалах справи відсутній розрахунок вартості юридичних послуг відповідно до пропорційного часу роботи адвоката у зв'язку з наданням правової допомоги у даній справі, а тому дані вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: partial