Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, третя особа - Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким, з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.11.2015 року, просять в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNN0GA00000011 від 03.04.2008 року у розмірі 54\~624,89 доларів США, що за курсом 13,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.08.2014 року складає 758\~739,67 грн., - звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на будинок загальною площею 42.80 кв.м., житловою площею 21.80 кв.м., який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лермонтова, 2, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNN0GA00000011 від 03.04.2008 року) публічним акціонерним товариством акціонерним банком «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50 код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; - виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у якої є малолітня дитина: [PERSON], [INFO], які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лермонтова, 2. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що 03.04.2008 року між ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк зобовязався надати грошові кошти у розмірі 28\~050,00 доларів США, а відповідач зобовязався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у встановлений термін. Договір було укладено строком до 03.04.2018 року, за користування кредитом була встановлена процента ставка у розмірі 12.48 %. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобовязань по договору, сторони уклали договір іпотеки № DNN0GA00000011 від 03.04.2008 року, згідно з яким відповідачі [PERSON] та [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 42.80 кв.м., житловою площею 21.80 кв.м., який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лермонтова, 2, що належить їм на праві власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки складає 181\~180,00 грн. Позивач зазначає, що зі своєї сторони банк виконав всі умови підписаного договору, надав відповідачу кредит у вищевказаному розмірі, а відповідач, в порушення умов договору, не сплачує кошти за кредитом та відсоткам, які він повинен сплачувати щомісяця, в результаті чого станом на 27.08.2014 року виникла заборгованість у розмірі 54\~624,89 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 33\~074,18 доларів США, заборгованості по процентами за користування кредитом у розмірі 6\~600,25 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 478,16 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у розмірі 11\~853,97 доларів США., а також суми фіксованої частини штрафу у розмірі 18,00 доларів США, та суми процентної складової штрафу у розмірі 2\~600,33 доларів США. Посилаючись на Закони України «Про іпотеку», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» позивач звернувся з даним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, мотивуючи обставинами, викладеним в позовній заяві. В судовому засідання відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] проти задоволення позову заперечували вважаючи позовні вимоги незаконними та необґрунтованими з наступних підстав, викладених також в письмових запереченнях. Так, відповідач [PERSON] факт укладення договору і наявності заборгованості не заперечував, однак зазначив, що бажає сплачувати заборгованість за кредитом, але, зважаючи на те, що ним свого часу було отримано саме споживчий кредит в іноземній валюті, а відповідно протягом усього часу виникнення заборгованості курс іноземної валюти кредитування відносно національної валюти зріс майже в чотири рази, сплачувати кошти з заборгованості фізично не має можливості. Відповідач посилається на вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, яким накладено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави, згідно із статтею 4 закону України «Про заставу та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умов, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкту незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку, тощо. Крім того, зазначили, що позивач в порушення вимог ст. 109 ЖК України, звернувся до суду з вимогою виселення відповідачів із спірного житлового будинку, без пропозиції надати їм іншого житла, яке відповідає технічним, санітарним тощо умовам відповідно до Житлового Кодексу України. Також, відповідачі заперечують суму заборгованості, яка зазначена в позовній заяві, оскільки до вказаного вище кредитного договору укладалися додаткові угоди від 27.03.2009 року та від 10.05.2012 року, а до вказаного вище договору іпотеки укладалася додаткова угода від 27.03.2009 року, сума боргу декілька разів була реструктирозована. На підставі вищевикладеного посили відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, [PERSON] зазначив, що неодноразово звертався до позивача з проханням провести конвертацію боргу та його реструкторизацію. На останнє звернення від 12.05.2015 року [PERSON] від позивача до цього часу відповідь не отримав. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи у відсутність органу опіки та піклування. Одночасно в поданій заяві зазначила, що вимоги банку в частині виселення відповідачів не підтримує, оскільки ці вимог суперечать вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а доказів того, що у відповідачів є інше житло, не має. Спірний же житловий будинок використовується відповідачами як постійне місце їх проживання. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до кредитного договору № DNN0GA00000011 від 03.04.2008 року, ЗАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати [PERSON] грошові кошти у розмірі 28\~050,00 доларів США, а відповідач зобовязався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у встановлений термін. Договір було укладено строком до 03.04.2018 року, за користування кредитом була встановлена процента ставка у розмірі 12.48 % (а.с.14-17). В забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником [PERSON] зобовязань по договору, ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та [PERSON] по довіреності, уклали договір іпотеки № DNN0GA00000011 від 03.04.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], згідно з яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 42.80 кв.м., житловою площею 21.80 кв.м., який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лермонтова, 2, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки складає 181\~180,00 грн. (а.с.20). Відповідно до нової редакції статуту Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань Закритого акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (а.с.22-24). Разом з тим, в порушення умов договору, [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за ним станом на 27.08.2014 року виникла заборгованість у розмірі 54\~624,89 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 33\~074,18 доларів США, заборгованості по процентами за користування кредитом у розмірі 6\~600,25 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 478,16 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у розмірі 11\~853,97 доларів США., а також суми фіксованої частини штрафу у розмірі 18,00 доларів США, та суми процентної складової штрафу у розмірі 2\~600,33 доларів США, що стверджується розрахунком заборгованості (а.с.6-8). ПАТ КБ «ПриватБанк» направлялося на адресу [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомлення про необхідність погашення утвореної заборгованості (а.с.10-13). Суду надано довідку про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 09.06.2015 року, складену квартальним комітетом м. Новомосковськ № 15, згідно з якою в житловому будинку № 2, розташованому по вул. Лермонтова в м. Новомосковську, зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.102). На запит суду квартальний комітет м. Новомосковськ № 15 листом від 21.10.2015 року повідомив, що за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лермонтова, 2, зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. У [PERSON] є малолітня донька: [PERSON], [INFO], яка за жданою адресою не зареєстрована (а.с.112). На запит суду квартальний комітет м. Новомосковськ № 15 листом від 21.10.2015 року також повідомив, що на час прибуття голови квартального комітету 21.10.2015 року о 14.00 годині до помешкання за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лермонтова, 2, на подвірї був [PERSON]. На запитання відповів, що електричної енергії у будівлі не має (відключена), дружина [PERSON] на роботі. На запитання, де зараз [PERSON] з дитиною, не відповів. На прохання показати де ліжко дитини, або що могло підтвердити знаходження тут немовляти, [PERSON] було відмовлено (а.с.113). Відповідачем надано суду копію заяви [PERSON] від 12.05.2015 року адресовану ПАТ КБ «ПриватБанк» про проведення конвертації боргу та його реструкторизації по кредитному договору № DNN0GA00000011 від 03.04.2008 року (а.с.130). Згідно з поштовим повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» отримало дану заяву 15.05.2015 року (а.с.131). Суду надано копію додаткової угоди № 1 від 27.03.2009 року до кредитного договору № DNN0GA00000011 від 03.04.2008 року, відповідно до якої ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON] погодили, що банк зобовязався надати грошові кошти позичальнику у розмірі 25\~000,00 доларів США на споживчі цілі, і 3\~050,00 доларів США на сплату страхових платежів, а відповідач зобовязався використати кредит на визначені договором цілі, забезпечити його повернення, сплату нарахованих відсотків у встановлений термін. Договір було укладено строком до 03.04.2028 року, за користування кредитом була встановлена процента ставка у розмірі 1,04 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсі, винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 8.2 кредитного договору (а.с.132). Суду надано копію додаткової угоди № 1 від 27.03.2009 року до договору іпотеки № DNN0GA00000011 від 03.04.2008 року, відповідно до якої ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON] погодили строк дії договору до 03.04.2028 року, за користування кредитом була встановлена процента ставка у розмірі 1,04 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсі, винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 8.2 кредитного договору (а.с.133). Суду надано копію додаткової угоди від 10.05.2012 року до кредитного договору № DNN0GA00000011 від 03.04.2008 року, відповідно до якої ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON] погодили, зокрема, що сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди зменшене на 9\~442,81 доларів США, а саме, відсотки у розмірі 0 доларів США, комісія у розмірі 0 доларів США, пеня у розмірі 9\~142,81 доларів США (а.с.134-136). Проаналізувавши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної заяви частково, а саме в частині звернення стягнення на предмет іпотеки виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.1 ст.33, ст.39 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмету іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до приписів ст.35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. На підставі викладеного, а також враховуючи розмір заборгованості, обставину, що борг відповідача за основним зобов'язанням є значним, наявна стабільна тенденція до збільшення суми заборгованості, яка не погашена тривалий час, а також невиконання відповідачем своїх зобов'язань по погашенню кредиту, суд доходить висновку, що позивач обґрунтовано порушив питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктами 24-27 договору іпотеки від 03 квітня 2008 року передбачено право іпотеко держателя звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Відповідно до п.24 вказаного договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що містяться у цьому договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотеко держателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, то дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотеко держателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, що передбачає право іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки. З укладеного між банком та позичальником (відповідачем по справі) договору іпотеки вбачається, що умовами договору іпотеки передбачено, що реалізація Предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов Договору та чинного законодавства України (п. 25 договору). Таким чином, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, позов обґрунтований і має бути задоволений. Заперечення відповідачів щодо суми заборгованості, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суду не було надано будь яких доказів на спростування суми заборгованості, визначеної позивачем. Сама наявність додаткових Угод, наданих відповідачами, не може свідчити про неправильність розрахунків банку. Будь-яких інших же розрахунків суду надано не було. Не можуть бути прийняті до уваги і заперечення позивачів, з посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки даний закон розповсюджується на правовідносини, які виникають вже під час виконання судового рішення, а не під час його винесення. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо позовних вимог про виселення, то в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Така ж позиція викладена і в Постанові ВСУ № 6-39цс від 18 березня 2015 року. Як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалось сторонами, в даному випадку в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. А тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує, що позивачем при зверненні до суду сплачено судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача, пропорційно задоволеним позовних вимогам. А відтак, на користь позивача, необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовних вимогам у розмірі 1\~827,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial