Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором від 02 червня 2008 року №039-2008-1816 та збільшивши позовні вимоги (т.4. а.с.2-4) просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість станом на 20 вересня 2016 року в розмірі 23628,31 швейцарських франки, з яких : 17833,06 швейцарських франки - заборгованість по кредиту, 5164,63 швейцарських франки - несплачені проценти, 630,62 швейцарських франки - несплачені підвищені проценти. Свої вимоги мотивувало тим, що 02 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] укладений кредитний договір, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 21 600 швейцарських франки строком до 01 червня 2028 року зі сплатою відсотків в розмірі 11,45% річних та підвищених відсотків в розмірі 34,35 % річних в разі користування коштами понад встановлений строк або термін погашення. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим кредитним договором між банком та [PERSON] 02 червня 2008 року було укладений договір поруки №039-2008-1816-Р/1, відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за невиконання зобов'язань позичальника в повному обсязі та поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Банк свої зобов'язання виконав. Натомість позичальник свої зобов'язання належним чином не виконувала, в зв'язку з чим виникла заборгованість, а тому банк направив на адресу позичальника та поручителя вимогу про дострокове повернення кредиту. Останні свої зобов'язання не виконали, кошти не повернули, що і стало підставою для звернення банку до суду. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - [PERSON], про визнання договору поруки припиненим. Свої вимоги мотивував тим, що оскільки банк звернувся до суду про дострокове стягнення заборгованості по кредиту в зв'язку з порушенням боржником щомісячного погашення заборгованості, позичальником останній платіж по тілу кредиту та відсотках було внесено 01.03.2014 року, а з позовом про стягнення простроченої заборгованості та вимогою про дострокове стягнення всієї суми банк звернувся 20.03.2015 року, тобто через рік від дати останнього платежу, вважає, що порука є припиненою. А тому обґрунтовуючи свою вимогу положеннями ч.4 ст.559 ЦК України та зважаючи, що договір поруки не містить строку дії поруки, просив позов задовольнити визнати договір поруки №039-2008-1816-Р/1 від 02 червня 2008 року, укладений між ним та банком, припиненим. Відповідач [PERSON] також звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - [PERSON], про зміну правовідношення та визнання недійсним кредитного договору. Свої вимоги мотивувала тим, що кредит їй було видано у гривнях, а не в швейцарських франках, а меморіальний ордер містить посилання взагалі на інший договір. Обґрунтовуючи свої вимоги положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що банк не надав позичальнику повної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту під час його укладення, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне подорожчання кредиту. До того ж вказує, що в договорі відсутні обов'язкові умови щодо основних економічних і правових підстав виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення їх у письмовій формі ще до укладення такого договору, не встановлено інфляційне застереження та відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмета іпотеки та збереження реальної вартості, що суперечить Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечним сертифікатом», тобто договір є неукладеним. Зазначає, що банк вів в обману позичальника щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку б сплатила банку відповідно до графіку та в договорі не встановлено тип процентної ставки, а тому просила змінити правовідношення шляхом зміни обов'язку сплати банку коштів у сумі 21600 швейцарських франків на сплату банку 99 857,94 грн., визнати недійсним кредитний договір від 02 червня 2008 року №039-2008-1816, укладений між нею та банком (т.1, а.с.161-165, т.2 а.с.12). Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 2015 року та від 19 листопада 2015 року зустрічні позовні заяви прийняті до провадження та об'єднані в одне провадження з первісним позовом. В судовому засіданні представники сторін підтримали в повному обсязі заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовних заявах. Дали суду пояснення, аналогічні викладеним у зверненнях до суду, кожна сторона просить суд свої вимоги задовольнити в повному обсязі, відмовивши у вимогах протилежної сторони. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Між сторонами виникли правовідносини, які ґрунтуються на вимогах положень статей Цивільного кодексу України щодо загальних положень про зобов'язання, наслідки та відповідальність за порушення зобов'язання, положень про договір кредиту та правових наслідків недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону, в тому числі і Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. ст. 1054,1055, 1050 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 02 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] укладений кредитний договір №039-2008-1816, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит в розмірі 21600,00 швейцарських франків строком до 01 червня 2028 року зі сплатою відсотків в розмірі 11,45% річних та підвищених відсотків в розмірі 34,35 % річних в разі користування коштами понад встановлений строк (або термін погашення). Позичальник зобов'язувався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит. Відповідно до п.2.3 кредитного договору видача кредиту проводиться на поточний рахунок позичальника [NUMBER]. Як слідує з матеріалів справи, зокрема виписки за цим рахунком, банк виконав свої зобов'язання. Суд не бере до уваги заперечення відповідача-позивача Сироп»ятової І.І. про відсутність доказів щодо надання їй коштів, оскільки виписка по її особовому рахунку та зафіксовані в ній операції спростовують такі твердження. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/04, Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою НБУ від 18.06.2003 року №254, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 року за №559/780, такий доказ є належним та допустимим доказом отримання коштів. Твердження ж відповідача про відсутність в банку коштів у валюті (швейцарських франках) не доводиться належними та допустимими доказами. Щодо посилання відповідачів на довідку НБУ від 15.06.2015 року №1802017/40961 про нездійснення банком (позивачем) 02.06.2008 року купівлі-продажу швейцарських франків за гривню на валютному ринку України, то це вказує лише на участь банку в торгах в цей день, однак не підтверджує відсутність у банку коштів у валюті (швейцарських франках) взагалі. Суд сприяв відповідачу в наданні доказів в підтвердження своїх тверджень, призначивши за її клопотанням експертизу, однак відповідач своїм правом не скористалася та експертиза проведена не була. Щодо посилання відповідача на неточності в меморіальному ордері (посилання в ньому на інший номер договору, дату, тощо), то суд звертає увагу, що цей ордер містить посилання на номер поточного рахунку позичальника, який був відкритий позичальником відповідно до її заявки та не підтверджує невиконання банком своїх зобов'язань за кредитним договором. Щодо посилання позичальника на отримання коштів у гривнях, а не у валюті, то як свідчать матеріали справи позичальник самостійно розпорядилася своїми коштами та здійснила їх обмін відповідно до заявок. Суд погоджується з твердженням позивача за первісним позовом (банку), що умовами кредитного договору визначено порядок видачі кредиту шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, а не видачі готівки. Відповідно до умов кредитного договору погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів; під щомісячним платежем сторони розуміють платіж, який складається із частини погашення основної суми кредиту та процентів, нарахованих за користування кредитом за попередній платіжний період. Позичальник зобов'язувався щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів шляхом зарахування до такої дати включно відповідної суми коштів на поточний рахунок відкритий позичальником; розмір щомісячного платежу встановлений в графіку погашення кредиту, що викладений в додатку №2 до цього договору. Позичальник зобов'язується здійснити останню сплату щомісячного платежу, повністю повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше 01.06.2028 року. Нарахування процентів здійснюється щоденно за методом нарахування відсотків 30/360. Позичальник не виконала свої зобов'язання, внаслідок чого виникла заборгованість, яка становить станом на 20.09.2016 року в розмірі 23628,31 швейцарських франки, з яких: 17833,06 швейцарських франки - заборгованість по кредиту, 5164,63 швейцарських франки - несплачені проценти, 630,62 швейцарських франки - несплачені підвищені проценти. Відповідач [PERSON] заперечувала щодо вказаної суми заборгованості, разом з тим будь-яких належних та допустимих доказів щодо цього суду не надала, її твердження ґрунтуються на припущеннях, що в силу ст.61 ЦПК України є недопустимим. Суд сприяв позичальнику в їх наданні, призначивши за її клопотанням експертизу, однак позичальник ухилилася від її виконання, а тому суд, враховуючи положення ст.146 ЦПК України, приходить до висновку, що розмір заборгованості є доведеним. Визначаючись щодо стягнення встановленого розміру заборгованості, суд розглядає його з урахуванням пред'явлених зустрічних позовних заяв про визнання недійсним кредитного договору та припинення договору поруки. Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215,216 ЦК України. Відповідно до частин 1 та 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п. п. 19, 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Договір від 02 червня 2008 року укладений між сторонами, є договором споживчого кредиту, адже кошти позичальнику надані на споживчі цілі, а тому зазначений договір на момент його укладання не може суперечити положенням Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився. Також згідно з частиною 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги ; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч.6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. У спірному договорі від 02.06.2008 року зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредит в іноземній валюті сумі 21600,00 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити за кредит. Сторони також погодили, що кредит надається банком шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника згідно з умовами договору. Пунктом 1.2 договору визначено строк кредитування - позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь - якому випадку не пізніше 1червня 2028 року. За користування кредитним коштами встановлено процентну ставку, яка становить 14,5% річних; нараховування процентів за договором здійснюється методом „факт 30/360" відповідно до вимог чинного законодавства України. Умовами кредитного договору передбачені права та обов'язки сторін, зокрема, позичальник має право дострокового погашення кредиту та інші. Його умови стверджують, що позичальник розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті та йому повідомлена інформація щодо методів та курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти, він ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовною вартістю кредиту, а саме умовами кредитування (зокрема, про можливі суми кредиту, строк на який його може бути одержано, мети для якого буде використаний, форми та методів забезпечення, необхідності здійснення оцінки майна та оцінки, якщо така оцінка є необхідною, ким здійснюється, наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями позичальника, процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо), переваг та недолік пропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх обсяги, можливість та умови дострокового повернення кредиту тощо. Договір містить необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Щодо посилання позичальника [PERSON] на недотримання вимог закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечним кредитування», то суд звертає увагу, що цей закон встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, тобто правовідносини, що виникають з приводу набуття права вимоги іпотечного боргу за правочинами та іншими документами; а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, та не регулює правовідносини, що виникли та існують між сторонами, а тому такі посилання є безпідставними. Таким чином, банком у письмовій формі надано позивачу інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надано розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, про що свідчать підписані позивачем договір, додаток №1. Не спростовує вказане і висновок №2797/2798/16-21 від 14.12.2016 р. проведеної відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 05.10.2016 р. судової почеркознавчої експертизи. Щодо посилання позичальника на арифметичні помилки при визначені орієнтовної сукупної вартості кредиту, то суд відмічає, що така вартість є орієнтовною та вказані обставини не є підставою для визнання договору недійсним. Обґрунтовуючи підстави недійсності кредитного договору позичальник також посилається на положення ст.ст.638, 1056-1 ЦК України, вказуючи на його неукладеність, з урахуванням не встановлення типу процентної ставки та відсутності умов, які визначені Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечним кредитуванням» Суд вважає такі посилання необґрунтованими, зважаючи, що на момент укладення договору норми цивільного законодавства не визначали положень про тип процентної ставки (ст.1056-1 ЦК України була введена лише в грудні 2008 року, в той же час договір укладався в червні 2008 року). Разом з тим умови договору містять погоджену процентну ставку. Щодо обґрунтування не дотримання положень Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечним кредитуванням», то як вказувалося, вказаний закон не регулює правовідносини, які виникли між сторонами. При цьому суд відмічає, що обставини, на які посилається позичальник, не можуть бути підставами для визнання кредитного договору недійсним. Відповідач-позивач [PERSON], звертаючись до суду, просить також змінити правовідношення шляхом зміни обов'язку сплати банку коштів у сумі 21600 швейцарських франків на сплату банку 99 857,94 грн. Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Вимагаючи зміну договору на позивача покладається, відповідно до ст. 60 ЦПК України, обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Але позивачем не доведено наявності умов, необхідних для зміни кредитного договору. Посилання позичальника на видачу кредиту в гривні не підтверджується матеріалами справи, зважаючи, що умовами кредитного договору визначено порядок видачі кредиту шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, а не видачі готівки. Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про стягнення суми заборгованості з позичальника. Щодо стягнення вказаної заборгованості солідарно з поручителя, то судом встановлено, що 02 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором від 02 червня 2008 року №0372008-1816 було укладено договір поруки №039-2008-1816-Р/1, відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за невиконання зобов'язань позичальника в повному обсязі та поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Разом з тим, за змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч.4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Умови договору поруки №039-2008-1816-Р/1 від 02.06.2008 року, укладеного між банком та [PERSON], містять умови про дію договору до повного виконання всіх зобов'язань боржника, тому в даному випадку слід розглядати можливість застосування ч.4 ст.559 ЦК України. При цьому суд враховує, що під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Як встановлено судом, боржник (а відтак і поручитель [PERSON]М.) взяв на себе зобов'язання повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому разі не пізніше 01.06.2028 року. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене ч.2 ст. 1050 ЦК України та умовами договору право про дострокове повернення кредиту та своєчасно звернувся до суду щодо стягнення достроково суми заборгованості в розмірі 17 264,55 швейцарських франки, пред'явивши позов 20.03.2015 року (сума визначена на час пред'явлення первинних вимог). Суд не погоджується з твердженнями поручителя щодо припинення поруки в цій частині враховуючи те, що банк, використовуючи своє право на дострокове стягнення заборгованості, направив 07.10.2014 року як боржнику, так і поручителю відповідні звернення з вимогою сплатити негайно заборгованість та визнання терміну повернення кредиту таким, що настав. Відповідно до п. 5.2.5. договору у випадку настання обставин, зокрема прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 місяці та направлення кредитором на адресу позичальника вимоги-повідомлення про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов кредитного договору протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Суд погоджується з доводами банку, що направивши позичальнику вимогу 07.10.2014 року, в тому числі і з умовами про настання терміну повернення кредиту, банк змінив строк виконання зобов'язання, яким є 07.11.2014 року, та в межах шестимісячного строку звернувся з вимогою про стягнення заборгованості солідарно з поручителем. Поручитель безпідставно пов'язує початок шестимісячного строку про стягнення цієї суми зі строком сплати щомісячних платежів. Тому вказана сума підлягає стягненню з боржника солідарно з поручителем. Однак, пред'являючи позов, позивач просить стягнути також прострочену заборгованість, яка утворилась внаслідок несплати щомісячних платежів. Відповідно до умов договору щомісячний платіж складається із частини погашення основної суми кредиту та процентів, нарахованих за користування кредитом, які сплачуються відповідно до графіка. Як слідує з матеріалів справи останній платіж позичальник сплатив 01.02.2014 року, а до суду банк звернувся 20.03.2015 року. При цьому в суму заборгованості входить прострочена сума щомісячних платежів в період з 01.03.2014 року по 01.09.2014 року (період за шість місяців до моменту пред'явлення позову): 253,68 швейцарських франки - сума простроченого кредиту, 1007,17 швейцарських франки - прострочені відсотки. Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як слідує з умов договору (п.2.4.) дата погашення щомісячних платежів є останній робочий день, що передує 01 числу кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення простроченої заборгованості зі сплати щомісячних платежів станом на 20.09.2014 року в розмірі 1260,85 швейцарських франки (253,68 швейцарських франки - сума простроченого кредиту, 1007,17 швейцарських франки - прострочені відсотки) солідарно з поручителем задоволенню не підлягає та відповідно в цій частині підлягає задоволенню зустрічний позов поручителя про припинення зобов'язання за договором поруки за цей період. Цей висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14. Щодо стягнення підвищених відсотків, то суд оцінює їх як особливу міру відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, яка виступає способом захисту майнового права та інтересу, що полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки їх сплата не пов'язана з щомісячними платежами вони підлягають стягненню солідарно з поручителем. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. При цьому, зважаючи що чинним законодавством не передбачений солідарний порядок сплати судового збору, на що звертає увагу Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (постанова від 17.10.2014 року №10) сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів в частках, пропорційно до задоволених до них вимог, з урахуванням частково задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання поруки припиненою, відповідно з Сироп' ятової І.І. - 2662,56 грн. та з [PERSON] - 2271,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial