Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

Позивачказвернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що16.12.2013 року між нею та відповідачем було укладено договір, за умовами якого останній зобов'язався виконати роботи з виготовлення, доставці та монтажу ПВХ конструкцій - металопластикового балконного блоку вартістю 6 000,00грн.В день укладення цього договору позивачка сплатила аванс в сумі 2 000,00 грн., а згодом, на вимогу відповідача 19.12.2013 року сплатила ще 3 000,00 грн. Залишок суми в розмірі 1 000,00 грн. позивачка передала відповідачу 22.02.2014 року. Відповідно до п. 3.2 договору відповідач зобов'язаний був виконати роботи протягом 14 робочих днів, але роботи не виконані до теперішнього часу. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Позивачка вважає, що прострочка відповідача щодо виконання робіт є підставою для розірвання договору, укладеного з відповідачем. Також позивачка просить стягнути збитки в сумі 6 000,00 грн. Також, п. 4.2 договору визначено, що у разі невиконання виконавцем п. 3.2 договору з власної вини, виконавець зобов'язаний сплатити неустойку у розмірі 0,1 % від вартості договору за кожен день прострочення, однак це суперечить вимогам ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає, щоу разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Таким чином, встановивши в п. 4.2 договору відповідальність меншу ніж передбачено законом, відповідач включив до договору умову, яка є несправедливою, і яка підлягає визнанню недійсною згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 18 900,00 грн. Почивачка в судове засідання не з'явилася, представник позивачки надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд розглянути справу у його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та дату слухання повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому, на підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи той факт, що сторони в судове засідання не з'явились, на підставі ст.197 ЦПК України фіксування процесу технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що16.12.2013 року між позивачкою та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір №304/7-С (надалі - Договір), за яким останній зобов'язався виконати роботи з виготовлення та доставці ПВХ конструкцій площею 4,92 кв. м, білого кольору, вартістю 6 000,00 грн. (а.с.6). Згідно ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. З огляду на зазначене, суд розцінює укладений між сторонами договір як договір підряду. Відповідно до п. 3.1 Договору замовник зобов'язується сплатити вартість замовлення в сумі 6 000,00 грн. З Договору вбачається, що в день його укладення позивачка сплатила відповідачу 2 000,00 грн. в рахунок вартості робіт, а 19.12.2013 року сплатила 3 000,00 грн. Залишок суми в розмірі 1 000,00 грн. позивачка сплатила відповідачу 22.02.2014 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.7). Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 846 ЦК України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Відповідно до п. 3.2 Договору відповідач зобов'язаний був виконати роботи протягом 14 робочих днів після виконання позивачкою вимог п. 3.1 Договору, тобто після повної оплати вартості робіт. Судом встановлено, що вартість робіт за Договором була повністю сплачена позивачкою 22.02.2014 року і саме з цієї дати повинен відліковуватись строк виконання відповідачем робіт (14 робочих днів). З матеріалів справи вбачається, що роботи відповідачем не виконані до теперішнього часу. Отже, прострочення відповідача з виконання обумовлених Договором робіт складає 40 днів - з 14.03.2014 року по дату звернення позивачки з позовом до суду 23.04.2014 року. Тож позивачкою помилково визначений період нарахування пені в 105 днів через невірно встановлену дату, з якої починає відліковуватися цей період, що призвело до завищення суми пені. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Таким чином, позов в частині стягнення пені підлягає частковому задоволенню, і з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки пеня у розмірі 7 200,00 грн. (6000 грн. Х 3% Х 40 днів). Позивачка також просить визнати недійсним п. 4.2 Договору через його невідповідність ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також через те, що умова цього пункту Договору є несправедливою згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень ст.ст. 216, 217 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З огляду на зазначене та враховуючи те, що положення п. 4.2 Договору щодо розміру відповідальності виконавця у разі прострочення виконання робіт суперечить вимогам ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», вказане положення Договору підлягає визнанню недійсним. У той же час, не заслуговують на увагу доводи позивачки про те, що умови п. 4.2 Договору є несправедливими з огляду на положення ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Однак позивачка не зазначає у чому саме полягає несправедливість положень п. 4.2 Договору, а лише посилається на норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання п. 4.2 Договору недійсним з підстав, передбачених ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановленого договором або законом, або розірвання договору (ст. 611 ЦК України). Частина друга ст. 651 ЦК України допускає зміну або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Судом встановлено, що згідно п.п. 3.1, 3.2 Договору відповідач повинен був виконати свої зобов'язання протягом 14 робочих днів з дня повної оплати позивачкою вартості робіт, тобто до 13.03.2014 року. Однак до теперішнього часу відповідач роботи не виконав, що суд розцінює як істотне порушення умов договору. Згідно положень ч.ч. 2,3,5 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. За таких обставин, суд вважає обгрунтованими доводи позивачки про розірвання договору, укладеного з відповідачем, а договір таким, що підлягає розірванню. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Тобто у зобов'язальних (договірних) правовідносинах сторона має право вимагати відшкодування збитків, спричинених порушенням іншою стороною своїх зобов'язань, лише у разі, коли таке право передбачено договором або законом. При цьому, положення ст. 1166 ЦК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки регулюють питання відшкодування матеріальної шкоди у позадоговірних (деліктних) правовідносинах. Згідно ч. 2 ст. 849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Судом встановлено, що за виконання робіт за Договором позивачка сплатила відповідачу 6 000,00 грн., які до цього часу не виконані відповідачем, що, на думку суду, спричинило позивачкі збитки у розмірі сплачених відповідачу сум. Тому збитки у розмірі 6 000,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в сумі 582,07 грн., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial