Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з наступними вимогами: визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , із зняттям [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача, стягнувши судовий збір на її користь. На обґрунтування позову зазначив, що з 23.02.2008 по 11.04.2016 він та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 07.04.2016 у справі № 621/514/16-ц за позовом [PERSON] з нього стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.03.2016 до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11.04.2016 у справі № 621 /541/16-ц шлюб між ним та [PERSON] розірвано. У рішенні суду від 07.04.2016 у справі № 621/514/16-ц про стягнення аліментів зазначено, що відповідно до довідки про склад сім`ї № 1267 від 01.03.2016 [PERSON] разом з донькою [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З довідки про склад сім`ї, що видана 01.03.2016 та міститься в матеріалах справи № 621/514/16-ц, слідує, що за вказаною адресою зареєстровані наймач [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] з онукою [PERSON] . Проте, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будинок за адресою [ADDRESS] , належить померлій особі [PERSON] . При цьому за вказаною адресою відповідач з донькою не проживала приблизно з січня 2017 року, з того часу вона винаймала житло в районі залізничного вокзалу м. Зміїв, але точну адресу він не знає. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач не має житла, належного їй на праві приватної власності. На початку лютого 2020 року, тобто після оголошення локдауну, його донька [PERSON] , 2008 року народження, переїхала жити до нього. При цьому вона перевезла свої особисті та носильні речі, підручники та засоби для навчання. Проти цього переїзду та проживання доньки з ним відповідач не заперечувала. З того часу [PERSON] фактично проживає разом з ним та його нинішньою дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Квартира за вказаною адресою належить йому на підставі договору купівлі-продажу, що укладений 10.02.2017. При цьому [PERSON] продовжує навчатись в Комунальному закладі "Зміївський ліцей № 1 імені двічі Героя Радянського Союзу З. К. Слюсаренка" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, куди він її щоденно привозить перед поїздкою на свою роботу. З довідки, що видана директором учбового закладу слідує, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] у сім`ї батька. Другий рік вихованням дитини та її матеріальним забезпеченням займається батько. Отже, постійно мешкаючи з ним, [PERSON] повністю перебуває на його утриманні, у його родині їй створено належні умови проживання, наявні місця для відпочинку та навчання. Його дружина [PERSON] любить [PERSON] і згодна з її проживанням разом з ними. Оскільки дитина за власним бажанням змінила своє місце проживання із матір`ю на проживання з ним, відповідач проти цього не заперечувала. Супротив зі сторони [PERSON] виник лише після подання ним до Зміївського районного суду Харківської області позову про припинення стягнення аліментів (справа № 621/3527/20). Саме тому не вдається досягти остаточної домовленості щодо місця проживання [PERSON] з ним. Невизначеність відповідача з цього питання, її погрози про те, що вона разом з поліцією примусово забере від нього доньку, порушують не лише його права, а насамперед права та інтереси їхньої дитини та змушує його звернутися до суду за визначенням місця проживання дитини. Крім того, незважаючи на те, що працює, весь свій вільний час він проводить з донькою і дружиною, дбає про те, щоб дитина розвивалась та відпочивала, слідкує за її здоров`ям, забезпечує усім необхідним для навчання, а також одягом та взуттям. Отже, їхня донька [PERSON] , яка проживала разом з матір`ю та перебувала на її утриманні, з 10.02.2020 по теперішній час проживає разом з батьком (тобто з ним), а тому наявні підстави для визначення місця проживання доньки саме разом з ним зі зняттям її з реєстрації за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 26.05.2021 провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання на 25.06.2021. 22.06.2021 відповідач [PERSON] подала заяву, в якій вказала, що [PERSON] вже має право висловлювати свою думку про те з ким із батьків вона хоче проживати. Дочка їй повідомила, що бажає жити з батьком і що це її обдумане та виважене рішення. Вона дуже любить свою дочку та поважає її бажання проживати разом із батьком, а тому, щоб не травмувати дитину, повідомила суд про те, що визнає позов [PERSON] про визначення місця проживання їхньої дочки разом з батьком, розгляд справи просила проводити за її відсутності. 24.06.2021 позивач [PERSON] подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягав, у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог просив повернути йому з державного бюджету 50% судового збору. 25.06.2021 представник третьої особи [PERSON] подала заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності представника Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснювалося. Дослідивши доводи, викладені учасниками справи у заявах по суті справи та з процесуальних питань, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.02.2008; мають спільну дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ; рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11.04.2016 шлюб позивача з відповідачем, зареєстрований 23.02.2008 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції у Харківській області, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] , актовий запис № 14, був розірваний (а. с. 11, 12). Після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання, дитина [PERSON] , за спільною згодою батьків, залишилася проживати з матір`ю. З довідок КП "Зміїв-сервіс" про склад сім`ї, № 1267 від 01.03.2016, та Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, № 01-32/180 від 06.01.2021 та № 01-32/1996 від 26.05.2021, вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з малолітньою донькою [PERSON] , 2008 року народження , крім них зареєстровані її мати [PERSON] , її брат [PERSON] (а. с. 20, 25, 29). За рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 07.04.2016 з [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), [INFO] , зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: [ADDRESS] , працюючого менеджером зі збуту в ТОВ "Українсько - Словенське підприємство "Хлібопекарський комплекс "Кулиничівський" (юридична адреса: сел. Кутузівка Харківського району Харківської області, вул. Шкільна, 6, код 37532566) на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 березня 2016 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 9-10). Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 10.02.2017, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 185 (а. с. 16). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, будинок за адресою [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] ; [PERSON] не має у власності житлових приміщень (а. с. 17-19). З актів обстеження умов проживання, складених 14.12.2020 спеціалістами Служби у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації за місцем проживання дитини та 07.05.2021 спеціалістами Служби у справах дітей Слобожанської селищної радивбачається, що за місцем проживання батька для виховання та розвитку дитини створено такі умови: у дитини є місце для відпочинку, місце для навчання, шкільне приладдя, іграшки відповідно до віку, сезонний одяг, стосунки, традиції сім`ї: у родині теплі стосунки, доброзичливі, мають спільні свята, результат обстеження: житло відповідає нормам (а. с. 13, 14). З довідки, виданої КЗ "Зміївський ліцей № 1 ім. двічі Героя Радянського Союзу З. К. Слюсаренка" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 01-24/17 від 05.04.2021 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] у сім`ї батька. Кіра навчається у 7-А класі КЗ "Зміївський ліцей № 1 імені двічі Героя Радянського Союзу З. К. Слюсаренка" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області у 2020-2021 році. Другий рік вихованням дитини та її матеріальним забезпеченням займається батько, оскільки батьки знаходяться в розлученні. Мати [PERSON] , батьківські збори відвідує, успіхами у навчанні та поведінкою дочки цікавиться, із педагогічним колективом не спілкується, а взаємодіє з класним керівником (а. с. 15). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. За вимогами ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 № 207 передбачено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідач [PERSON] до підготовчого засідання подала заяву про визнання позову, це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, що відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до положень статей 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки відповідачем подана заява про визнання позову до початку розгляду справи по суті, клопотання позивача про повернення йому 50 відсотків судового збору з державного бюджету є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved