Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Представник Харківської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 27\~536,04 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначалося, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.12.2020 року №234926797 право власності на нежитлове приміщення №1 в літ «Л-1», загальною площею 75,3 кв.м по [ADDRESS] зареєстровано з 07.11.2017 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2017 року №1911. Відповідно до інформації ГУ ДФС у Харківській області від 31.07.2020 року [PERSON] не зареєстрована як платник земельного податку за земельну ділянку по [ADDRESS] . [PERSON] з 01.01.2020 року по 31.01.2021 року використовує земельну ділянку площею 6,0658 га по [ADDRESS] без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст.\~125,\~126 Земельного кодексу України. Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав, земельна ділянка площею 6,0658 га по [ADDRESS] перебуває у власності територіальної громади міста Харкова. Відповідач свого обов`язку щодо сплати за користування земельною ділянкою не здійснює, у зв`язку з чим, має перед позивачем заборгованість в розмірі 27536,04 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив повернути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності по [ADDRESS] . 09.03.2021 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч. 6\~ст. 187 ЦПК України\~з Реєстру територіальної громади м. Харкова. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.03.2021 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. 11.05.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав того, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:12:004:0044 площею 6,0658 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] в Державному земельному кадастрі була здійснена 25.12.2013 року. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки рішенням ХМР не затверджений. Право власності, а також право оренди за земельну ділянку з кадастровим номером 6310138500:12:004:0044 площею 6,0658 га станом на 19.02.2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстроване. Представник позивача також не заперечує, що [PERSON] належить на праві власності нежитлове приміщення №1 в літ «Л-1», загальною площею 75,3 кв.м по [ADDRESS] . Площа забудови земельної ділянки під зазначеним нежитловим приміщенням складає 81,5 кв.м. Вказує, що [PERSON] зверталась до ХМР 17.01.2018 року із заявою, в якій просила надати інформацію про те, чи може вона отримати в користування на умовах оренди земельну ділянку, на котрій розташована належна їй будівля. Відповідь надана не була. 19.08.2020 року [PERSON] знову звернулась до ХМР із повторним листом. Департамент земельних відносин ХМР листом від 18.09.2020 року №Я-10-32821/1-20.08-31 повідомив, що оформити користування земельною ділянкою під нежитловим приміщенням [ADDRESS] неможливо, а співвласники нежитлової будівлі літ. Л-1 мають звернутись зі спільною заявою про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із зазначенням розміру земельної ділянки та її цільового призначення. Як вказує представник відповідача, вищевикладене свідчить про те, що земельна ділянка на якій розташована будівля літ. Л-1 не сформована. Також наголошує на тому, що вказана земельна ділянка не зареєстрована у Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно,\~а відсутність\~інформації у\~Державному земельному\~кадастрі щодо\~нормативної грошової\~оцінки земельної\~ділянки,\~яка є\~необхідною для\~розрахунку розміру\~орендної плати\~тасвідчить про необґрунтованість заявлених вимог. На підставі вищевикладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 20.05.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в яких останній просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 08.06.2021 року від представника відповідача надійшли заперечення на позовну заяву. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву в якій зазначив про слухання справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимоги з підстав, наведених у відзиві та запереченнях на позовну заяву. Суд, заслухавши думку представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у\~Конституції України\~(ст. 55),\~Цивільному кодексі України\~(ст. 16),\~Цивільному процесуальному кодексу України\~(ст. 4). Згідно зі\~ст.\~13 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.12.2020 року №234926797 право власності на нежитлове приміщення №1 в літ «Л-1», загальною площею 75,3 кв.м по [ADDRESS] зареєстровано з 07.11.2017 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2017 року №1911. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.06.2020 року № НВ-0005138292020 земельна ділянка з кадастровим номером 6310138500:12:004:0044 сформована, її площа складає 6,0658 га. Згідно акту обстеження земельної ділянки від 01.12.2020 року, складеного Департаментом територіального контролю Харківської міської ради щодо обстеження земельної ділянки, встановлено, що ТОВ НВП «КОР-МЕТ», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «ПОЛІМЕР ІНТЕХ ХОЛДІНГ», [PERSON] , [PERSON] використовують земельну ділянку площею 6,0658 га по [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування нежитловомх будівель без виникнення права власності/користування та без державної власності прав у відповідності до ст.ст. 125,126 ЗКУ. Земельна ділянка огороджена, доступ обмежений. Відповідно до наданих позивачем розрахунків, розмір безпідставно збережених відповідачем коштів з 01.01.2020 року по 31.01.2021 року складає 27\~536,04 грн. Позивач стверджує, а відповідач не заперечує, що Харківською міською радою договір оренди землі по [ADDRESS] з відповідачем не укладався. Відповідно до\~ст. 83 ЗК України\~землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до\~ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Пунктом 34\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про оренду землі»\~та приписами 93\~ЗК України\~передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно\~ст. 13 Закону України «Про оренду землі»\~договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У відповідності до частини 2\~статті 120 ЗК України, у випадку, коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Разом з тим, відповідно до частини першої\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). При зверненні з даним позовом позивач послався на положення\~статей 1212\~-\~1214\~ЦК України\~як на правову підставу своїх вимог та при цьому зауважив, що заявлена до стягнення сума є несплаченою відповідачем платою за використання земельної ділянки комунальної власності, без укладення договору оренди за період 01.01.2020 року по 31.01.2021 року, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим позивачеві завдано шкоди у виді неодержаної орендної плати за землю. Виходячи зі змісту\~статті 120 ЗК України, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Водночас виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Водночас зі змісту\~статті 125 ЗК України\~випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Зважаючи на положення\~статті 125 ЗК України, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. Отже, з моменту виникнення права власності на вищезазначене нерухоме майно у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловими будівлями. Відповідно до\~статті 206 ЗК України\~використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 14 Податкового кодексу України\~визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Відповідач не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача - орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК). Правомірне набуття відповідачем права власності на нерухомість, що в силу положень\~Земельного кодексу України\~породжує у нього, як у власника нерухомого майна, виникнення обов`язку з оформлення відповідного речового права на землю. Згідно зі\~статтею 206 ЗК України\~(тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт\~14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України\~(далі -\~ПК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти\~14.1.72,\~14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України\~у вказаній редакції). З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності". Оскільки відповідач не є власником або постійними землекористувачами спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для них як землекористувачів є орендна плата (підпункт\~14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Частиною 1 статті\~93\~та статтею\~125 ЗК України\~передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 цього Кодексу). Вищевказана позиція висловлена Верховним Судом у справі №922/1646/20 в постанові від 16.06.2021 року Так, судом встановлено, що відповідач є власникоми нерухомості, яка знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності і при цьому із ним не укладено з Містом відповідних договорів оренди землі. Верховний Суд вже неодноразово наголошував (див. постанови від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 28.02.2020 у справі № 913/169/18), що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1\~статті 1212 ЦК України. Разом із цим, відповідно до правових висновків Верховного Суду, що викладені, зокрема у постановах від 29.01.2019 у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 у справі № 922/981/18 та від 12.06.2019 у справі № 922/902/18 для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою міськрада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. Згідно з частинами 1-4, 9\~статті 79-1 ЗК України\~формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Встановлено, що 25.12.2013 року спірна земельна ділянка площею 6,0658 га з кадастровим номером 6310138500:12:004:0044 сформована, як об`єкт цивільних прав. За змістом частини 1\~статті 181 ЦК України\~до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а тому використання нежитлового приміщення, яке належить відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Наведена правова норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, а тому, у зв`язку з користуванням відповідачем нежитловою будівлею презюмується його спільне користування усією спірною земельною ділянкою, якщо іншого не доведено. За викладеного, оскільки земельна ділянка комунальної форми власності, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна відповідача сформована як об`єкт цивільних прав, а відповідач користується земельною ділянкою, однак речове право на неї не оформлює, плату за користування не вносить, логічним та правомірним є висновок про те, що вимоги Міста у даній справі є цілком обґрунтованими. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 дійшла висновку про те, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої\~статті 1212 ЦК України. За змістом\~статті 152 ЗК України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Водночас відповідно до\~статті 156 ЗК України\~власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно зі\~статтею 157 ЗК України\~відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Предметом регулювання\~глави 83 Цивільного кодексу України\~є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна І не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої\~статті 1212 Цивільного кодексу України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 Цивільного кодексу України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень\~глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83\~Цивільного кодексу України\~для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Щодо правомірності наданих позивачем розрахунків за користування земельною ділянкою, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до\~статті 14 Конституції України\~земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Використання землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини 1\~статті 3 ЦК України). Відповідно до ч. 286.6\~ст. 286 ПК України\~за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі. За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території. Суд не бачить жодних перешкод для застосування цієї норми права (за аналогією) у спірних правовідносинах і як наслідок з цього доходить до висновку, що\~розрахувати суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці\~можливо,\~а тому розрахунок позовних вимог, який містить у собі саме такий алгоритм, не суперечить вимогам закону, є раціональним та справедливим. Суд також вважає доцільним вказати також про те, що відповідач, не сплачуючи відповідні кошти за користування землею, будує свою позицію щодо невідповідності запропонованого Містом розрахунку виключно на незгоді з ним, втім власних контррозрахунків останній не подає, легітимного бажання врегулювати спірні правовідносини не виявляє. Вказана позиція також відображена у постанові від 16.06.2021 року Верховного Суду у справі №922/1646/20. Таким чином, заявлена до стягнення сума є несплаченою відповідачем та безпідставно збереженою платою за використання земельної ділянки комунальної власності, без укладення договору оренди за період з 01.01.2020 року по 31.01.2021 року у розмірі 27\~536,04 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, враховуючи їх доведення та обґрунтованість під час розгляду справи. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Outcome: approved