Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач посилається в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідно до умов кредитного договору № HEW0AK10390005 від 28 березня 2007 року ПАТ КБ „ПриватБанк" надав відповідачеві [PERSON] кредит в розмірі 15352,20 доларів США на строк до 29 березня 2012 року, зі сплатою відсотків та комісії за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 березня 2007 року сторони уклали договір застави рухомого майна № HEW0AK10390005, згідно якого відповідач надав в заставу ПАТ КБ „ПриватБанк" автомобіль марки „Fiat", модель Doblo, 2007 року випуску, тип - універсал, номер кузова (шасі) - [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідач [PERSON] не виконав своїх договірних зобов'язань щодо належного повернення кредиту, сплати відсотків та комісії за користування кредитом, внаслідок чого в нього виникла заборгованість: по кредиту - 520,05 доларів США, по процентам за користування кредитом - 355,14 доларів США, по комісії за користування кредитом - 128,94 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 50,70 доларів США, всього - 1054,83 доларів США. На підставі викладеного, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HEW0AK10390005 від 28 березня 2007 року в сумі 1054,83 долари США вилучити у відповідача [PERSON] та передати в заклад ПАТ КБ „ПриватБанк" предмет застави - автомобіль марки „Fiat", а також комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; а також позивач просить суд звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки „Fiat" шляхом його продажу позивачем ПАТ КБ „ПриватБанк" з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ „ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. В судовому засіданні представники позивача ПАТ КБ „ПриватБанк" Бельмега С.С. та Мгоян О.С. підтримали позов. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] проти позову заперечили та пояснили, що відповідно до умов кредитного договору № HEW0AK10390005 від 28 березня 2007 року ПАТ КБ „ПриватБанк" надав відповідачеві [PERSON] кредит в розмірі 15352,20 доларів США на строк до 29 березня 2012 року. В 2011 році відповідач достроково повністю повернув суму отриманого кредиту, сплатив відсотки та комісію за користування кредитом. Проте, 25 березня 2011 року ПАТ КБ „ПриватБанк" з кредитного рахунку відповідача сплатив кошти в загальній сумі 520,05 доларів США в рахунок оплати чергового страхового платежу, відповідно до умов договору страхування наземного транспорту та договору особистого страхування, укладених 28 березня 2007 року між ЗАТ „Інгосстрах" та відповідачем [PERSON] При цьому, відповідач категорично заперечував проти сплати вказаних страхових платежів, оскільки 22 березня 2011 року він уклав відповідний договір страхування з іншою страховою компанією - АТ „Просто-страхування", про що письмово повідомив ПАТ КБ „ПриватБанк" (04 березня 2011 року - про намір укладення нового договору, 22 березня 2011 року - про факт укладення нового договору). Крім того, відповідно до п.2.2.7 кредитного договору позичальник зобов'язаний погасити кредит, направлений на оплату страхового платежу не пізніше тридцяти днів з дня перерахування банком страхового платежу. Оскільки грошові кошти на оплату страхових платежів були списані з кредитного рахунку відповідача 25 березня 2011 року, тому повернути їх він мав в строк до 24 квітня 2011 року включно. Відповідач та представник відповідача заявили про застосування позовної давності, так як позивач пропустив трирічний строк позовної давності за вимогою про повернення заборгованості за кредитним договором, а зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема до вимоги про накладення стягнення на заставлене майно. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. Відповідно до умов кредитного договору № HEW0AK10390005 від 28 березня 2007 року (л/с 10-11, 101-102) ПАТ КБ „ПриватБанк" надав відповідачеві [PERSON] кредит в розмірі 15352,20 доларів США на строк до 29 березня 2012 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту (комісії за користування кредитом) в розмірі 1 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту. Відповідно до вимог п.1.1 кредитного договору погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 350,16 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 березня 2007 року сторони уклали договір застави рухомого майна № HEW0AK10390005 (л/с 14-15), згідно умов якого відповідач надав в заставу ПАТ КБ „ПриватБанк" автомобіль марки „Fiat", модель Doblo, 2007 року випуску, тип - універсал, номер кузова (шасі) - [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідач [PERSON] не виконав своїх договірних зобов'язань щодо належного повернення кредиту, сплати відсотків та комісії за користування кредитом, внаслідок чого в нього виникла заборгованість: по кредиту - 520,05 доларів США, по процентам за користування кредитом - 355,14 доларів США, по комісії за користування кредитом - 128,94 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 50,70 доларів США, всього - 1054,83 доларів США. Заборгованість по кредиту в сумі 520,05 доларів США утворилась внаслідок списання банком з кредитного рахунку відповідача чергових страхових платежів відповідно до умов договору страхування наземного транспорту № HEW0AK00029404 від 28 березня 2007 року (л/с 64) та договору особистого страхування № HEW0LK00029405 від 28 березня 2007 року (л/с 65), укладених між ЗАТ „Інгосстрах" та відповідачем [PERSON] Відповідно до вимог п.8 договору страхування наземного транспорту № HEW0AK00029404 від 28 березня 2007 року розмір щорічного страхового платежу становить 4262,57 грн. (станом на 25.03.2011 року в доларовому еквіваленті - 447,57 доларів США). Відповідно до вимог п.10 договору особистого страхування № HEW0LK00029405 від 28 березня 2007 року розмір щорічного страхового платежу становить 358,47 грн. (станом на 25.03.2011 року в доларовому еквіваленті - 45,06 доларів США). Платіжним дорученням № РТ025В109V від 25 березня 2011 року (л/с 75) банк списав з кредитного рахунку відповідача кошти в сумі 447,57 доларів США для оплати страхового платежу за договором страхування наземного транспорту № HEW0AK00029404 від 28 березня 2007 року. Платіжним дорученням № РТ025В0YEC від 25 березня 2011 року (л/с 74) банк списав з кредитного рахунку відповідача кошти в сумі 45,06 доларів США для оплати страхового платежу за договором особистого страхування № HEW0LK00029405 від 28 березня 2007 року. Відповідно до п.2.1.3 кредитного договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п.2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується провадити у випадку не пред'явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку одержати з каси банку суму іноземної валюти, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно п.2.2.7 даного договору. Відповідно до п.2.2.7 кредитного договору у випадку не подання позичальником банку підтверджуючого документа по сплату чергових страхових платежів за погодженими з банком договорами страхування банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п.2.1.3 даного договору. Суд критично оцінює заперечення відповідача [PERSON] про неправомірність списання банком страхових платежів в сумі 520,05 доларів США з посиланням на те, що він заперечував проти такого списання, оскільки уклав відповідний договір страхування з іншою страховою компанією, про що повідомив банк. Дійсно, 22 березня 2011 року між відповідачем [PERSON] та АТ „Просто-страхування" був укладений договір добровільного страхування транспортних засобів № 205908 (л/с 77), про що відповідач письмово повідомив ПАТ КБ „ПриватБанк": 04 березня 2011 року - про намір укладення нового договору (л/с 77, 116), 22 березня 2011 року - про факт укладення нового договору (л/с 78). Проте, відповідно до п.2.2.7 кредитного договору для забезпечення виконання зобов'язань за даним договором позичальник надає банку належним чином оформлені договір страхування наземного транспорту і договір особистого страхування позичальника. Під оформленням договорів належним чином сторони розуміють: письмове узгодження з банком договорів страхування, в тому числі вибір страхувальника, переліку страхових ризиків, які підлягають страхуванню, пред'явлення банку підписаних страхувальником договір страхування й документів, які підтверджують сплату страхових платежів. Письмовим узгодженням банку є віза вповноваженого представника банку на договорах страхування. Таким чином, відповідач міг замінити страхову компанію ЗАТ „Інгосстрах" на будь-яку іншу страхову компанію лише після узгодження цього питання з банком. В судовому засіданні встановлено, що ПАТ КБ „ПриватБанк" своїм листом від 14 березня 2011 року № 30.1.0.0/2-110304/639 (л/с 110) відмовив відповідачеві [PERSON] в заміні страхової компанії та не погодив новий договір страхування. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] не надав в судове засідання належних та допустимих доказів на спростування визначеного позивачем розміру заборгованості за кредитним договором. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст.1054, ч.1 ст.1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За таких обставин суд приходить до висновку, що ПАТ КБ „ПриватБанк", як кредитодавець, має право вимагати від відповідача [PERSON], як позичальника, який прострочив виконання зобов'язань, повернення суми заборгованості по кредиту, сплати відсотків та комісії за користування кредитом, а також сплати інших платежів згідно умов кредитного договору та вимог цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч.2 ст.590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин суд приходить до висновку, що ПАТ КБ „ПриватБанк", як заставодержатель, має право вимагати від відповідача [PERSON], як заставодавця, який прострочив виконання зобов'язань, повернення суми заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави. Разом з тим, згідно ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч.1, ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Така ж позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року, яка за приписами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Умовами кредитного договору № HEW0AK10390005 від 28 березня 2007 року, укладеного між сторонами, встановлені окремі самостійні частини зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків та комісії за користування кредитом, які деталізують обов'язок позичальника сплачувати їх частинами у певні строки. Відповідно до п.2.2.7 кредитного договору позичальник зобов'язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше тридцяти днів з дня перерахування банком страхового платежі. У разі непогашення цієї частини кредиту в зазначений термін, вона вважається простроченою. З платіжних доручень № РТ025В109V від 25 березня 2011 року (л/с 75) та № РТ025В0YEC від 25 березня 2011 року (л/с 74) вбачається, що 25 березня 2011 року банк списав з кредитного рахунку відповідача кошти в сумі 520,05 доларів США для оплати чергових страхових платежів. Строком погашення цієї суми кредиту є 24 квітня 2011 року (тридцять днів з дня перерахування банком страхового платежу). При цьому, про факт невиконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору позивачеві ПАТ КБ „ПриватБанк" було достовірно відомо. Таким чином, суд робить висновок, що позивач ПАТ КБ „ПриватБанк", звернувшись до суду з позовом лише 28 квітня 2014 року (як вбачається з поштового штемпеля на конверті), пропустив строк позовної давності як стосовно основних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, так і стосовно додаткових вимог, нарахованих поза межами позовної давності до основної вимоги. При цьому, відповідач [PERSON] в ході розгляду справи заявив про застосування позовної давності, а позивач ПАТ КБ „ПриватБанк" не заявляв клопотання про поновлення строку давності. Згідно ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов ПАТ КБ „ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави задоволенню не підлягає, у зв'язку із спливом позовної давності. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати позивача ПАТ КБ „ПриватБанк" відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed