Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом та уточнивши свої позовні вимоги, Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» посилається на те, що 12 березня 2007 року між АКБ "Національний кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк Національний кредит", та [PERSON] був укладений кредитний договір № 3-423, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 8000 доларів США з процентною ставкою 13% річних та кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 07.03.2012 року, а відповідач зобов'язався погасити кредит перед банком відповідно до розробленого графіку погашення та проценти за користування кредитом згідно п. 3.3 Кредитного договору. Всупереч ст. ст. 526, 530 ЦК України, п. 5.2.1 Кредитного договору відповідач порушив строк погашення кредиту, процентів за користування кредитом. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (штраф, пеня). Згідно п. 6.4 Кредитного договору за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом позичальник сплачує Банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 6.5 Кредитного договору, у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 30% річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. За погодженням сторін строк позовної давності у кредитному договорі збільшено до 10 років (п. 6.9 Кредитного договору). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем укладено Договір іпотеки № 4-650 від 13.03.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 576, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 31,80 кв.м., житловою площею 19,60 кв.м. Загальна заборгованість за кредитом станом на 16.05.2013 року складає 6104,10 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на дату розрахунку 48790,07 грн., з яких: 54,14 доларі США - пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом (згідно п. 6.4 Кредитного договору та ч. 1 ст. 624 ЦК України); 2123,09 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту (п. 6.4 Кредитного договору та ч. 1 ст. 624 ЦК України); 10,46 доларів США - 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати відсотків за користування кредитом (згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України); 3916,41 доларів США - 30% річних за порушення зобов'язання з повернення кредиту (згідно п. 6.5 Кредитного договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 13.03.2013 року на адресу відповідача було направлено рекомендованим листом з описом іпотечну вимогу № 04-11/614 від 18.03.2013 року. Згідно п. 3.1.7 Іпотечного договору, іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням в повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу, витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору; витрат на страхування предмету іпотеки згідно ст. 12 Закону України "Про іпотеку". Згідно висновку фахівця з оцінки майна ПАТ "Банк Національний кредит" станом на 27.06.2013 року вартість предмету іпотеки складає 66342 грн. За цих підстав ПАТ "Банк Національний кредит" просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] загальною площею 31,80 кв.м., житловою - 19,60 кв.м., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 3-423 від 12.03.2007 року в розмірі 6104,10 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на дату розрахунку 48790,07 грн., шляхом проведення прилюдних торгів з продажу предмету іпотеки в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" за початковою ціною 66342 грн., а також стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 809,32 грн. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсним пункт 6.5 кредитного договору № 3-423 від 12 березня 2007 року, укладеного між ним та Акціонерним комерційним банком "Національний кредит"; припинити кредитний договір № 3-423 від 12 березня 2007 року та договір іпотеки № 4-650 від 13 березня 2007 року, укладені між ним та Акціонерним комерційним банком "Національний кредит" у зв'язку з виконанням ним зобов'язань за вказаними договорами. Посилається на те, що відповідно до п. 6.5 кредитного договору, у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 30% річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказану умову договору вважає недійсною з огляду на те, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виробник, виконавець) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови п. 6.5 Кредитного договору істотно перевищують розмір відповідальності, встановленої цивільним законодавством. При цьому жодна з умов кредитного договору не містить відповідальності відповідача - банківської установи в аналогічному розмірі. Крім того, спірний договір є договором приєднання, оскільки умови договору встановлені банком у стандартній формі та він міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Позивач не міг запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 5 ст. 18 вказаного Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. На підставі наведеного вважає п. 6.5 кредитного договору № 3-423 від 12 березня 2007 року недійсним як такий, що є несправедливим, порушує Закон України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. На даний час заборгованість у позивача перед банківською установою відсутня, предметом спору по первісному позову є лише нарахована неустойка. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вважав, що сума пені та штрафних санкцій має бути зменшена судом до 0,00 грн. У судовому засіданні представники позивача за довіреністю [PERSON] та [PERSON] позов ПАТ КБ «Банк Національний кредит» з урахуванням уточнених позовних вимог підтримали. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні свій зустрічний позов підтримали. У задоволенні первісного позову просили відмовити. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає встановленим наступне: 12 березня 2007 року між Акціонерним комерційним банком "Національний кредит", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Банк Національний кредит", та [PERSON] був укладений кредитний договір № 3-423, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на ремонт квартири у сумі 8000 доларів США на умовах, передбачених цим договором, за процентною ставкою за користування кредитом 13% річних з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 7 березня 2012 року /п. 2.1 - 2.5 Договору/. Згідно п. 6.1 Кредитного договору за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно умов цього Договору зобов'язань винна сторона сплачує іншій стороні суму неустойки та збитків, передбачених цим Договором. При цьому збитки відшкодовуються винною стороною понад неустойку, передбачену даним Договором. Відповідно до п. 6.4 Кредитного договору за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчисляється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу. Відповідно до п. 6.5 Кредитного договору у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти у розмірі 30% річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем укладено Договір іпотеки № 4-650 від 13.03.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 576, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку позивачу нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 31,80 кв.м., житловою площею 19,60 кв.м., яка належить на праві власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.06.2004 року. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку"). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором у частині своєчасної сплати кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом належним чином не виконував. Суд вважає, що позивачем доведений розмір заборгованості відповідача станом на 16.05.2013 року в розмірі 6104,10 доларів США, що еквівалентно 48790,07 грн., яка складається з наступного: 54,14 доларів США - пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом, 2123,09 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 10,46 доларів США - 3% річних за порушення зобов'язання зі сплати відсотків за користування кредитом, 3916,41 доларів США - 30% річних за порушення зобов'язання з повернення кредиту. Доводи відповідача та його представника з приводу незаконності нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором після закінчення строку його дії суд не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, чинне законодавство не пов'язує закінчення строку дії договору з припиненням грошового зобов'язання боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Також судом не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача та його представника в частині того, що графіком погашення кредиту та процентів передбачено погашення кредиту та процентів у гривнях, а тому, на їх думку, заборгованість за кредитним договором відсутня, оскільки підписавши кредитний договір, відповідач був освідомлений про укладення ним кредиту на суму саме в розмірі 8000 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 07.03.2012 року та саме в такій валюті відповідачем були отримані грошові кошти відповідно до заяви на видачу готівки № 001 від 13.03.2007 року. Крім того, протягом тривалого часу відповідач виконував свої зобов'язання за кредитним договором, сплачував кредит та відсотки за користування кредитом в іноземній валюті, що свідчить про прийняття ним у повному обсязі умов кредитування за договором № 3-423 від 12 березня 2007 року. Як вбачається з графіку погашення кредиту, який є додатком до кредитного договору, сплата кредиту та процентів у вказаному графіку розрахована з розміру отриманої відповідачем суми кредиту терміном погашення з 31.03.2007 року по 07.03.2012 року, тобто по кінцеву дату повернення кредиту, погоджену сторонами у кредитному договорі. За цих підстав, суд розцінює посилання на національну валюту в графіку погашення кредиту як допущену технічну помилку при укладенні кредитного договору. Згідно з частиною 1 статті 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Пунктом 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду вразі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з публічних торгів, що узгоджується з наведеними нормами права. Разом з тим суд вважає, що з урахуванням вимог діючого законодавства стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 3-423 від 12 березня 2007 року, укладеним між позивачем та відповідачем, має бути здійснено шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. За таких обставин позов ПАТ «Банк Національний кредит» підлягає частковому задоволенню. В той же час суд вважає зустрічний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне: Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Також, відповідно до п. 3 статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору. Відповідач [PERSON] при укладенні кредитного договору був ознайомлений з усіма умовами договору, погодився з ними, що підтверджується підписами сторін кредитному договорі. Позивач мав можливість повністю ознайомитись з умовами договору і, якщо не був згоден з ними, то міг його не підписувати і не укладати, однак його волевиявлення було направлене саме на отримання кредиту. Отже, сторони за власним волевиявленням досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того факту, що на момент укладення кредитного договору він не був згоден з умовами кредитного договору № 3-423 від 12 березня 2007 року, вважав їх відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими, або вважав його таким, що не відповідає закону. За цих підстав суд вважає безпідставними доводи зустрічного позову щодо несправедливості умов укладеного кредитного довогору між АКБ ""Національний кредит" та [PERSON] в частині визнання процентів у розмірі 30% річних від простроченої суми у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту. Також суд вважає необґрунтованими вимоги зустрічного позову в частині того, що сума пені та штрафних санкцій має бути зменшена судом на підставі приписів ч. 3 статті 551 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно матеріалів справи позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у сумі 809 грн. 32 коп. Враховуючи, що відповідачем були частково задоволені позовні вимоги після пред'явлення позову до суду, витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

Outcome: partial