Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права особистої власності на нерухоме майно у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2004 року. Мотивувала позовні вимоги тим, що до 14 жовтня 2010 року перебувала з відповідачем у шлюбі, за час шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Спірну квартиру позивач придбала за власні кошти, але під час укладання договору купівлі-продажу квартири відповідача було вписано, як сторону договору. Дана обставина виникла внаслідок того, що відповідач наполягав на тому що він є чоловіком і тому його повинно бути вписано до договору купівлі-продажу, оскільки сторони перебували у шлюбі, то позивач не заперечувала проти цього. Грошові кошти, за які було придбано квартиру були подаровані позивачу близькими родичами. На теперішній час сторони мешкають окремо, шлюб розірвано, мешкають сторони окремо. З боку відповідача ніяких претензій щодо користування позивачем спірної квартири немає, однак вона позбавлена можливості розпоряджатись своїм майном у повному обсязі, тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2004 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з'явився, на даний момент знаходиться в Макіївській виправній колонії УДПтСУ в Донецькій області, де відбуває покарання за вироком суду, за судовим дорученням допитаний за місцем свого перебування, відповідно до своєї заяви згоден на розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. Дослідженими в судовому засіданні доказами судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства ст.ст. 6, 321, 392 ЦК України, ст. 57 СК України та п.30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Предметом спору є визнання майна особистою приватною власністю придбаного в період шлюбу. Із матеріалів справи, судом встановлено, що [PERSON](після шлюбу змінила прізвище з "[PERSON]" на "[PERSON]", у справі є свідоцтво про шлюб) та [PERSON] з 12 жовтня 1991 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований Ворошиловським районним відділом ЗАГС міста Донецьк, актовий запис №724. Рішенням суду від 14 жовтня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Авдіївського міського суду. Згідно договору купівлі-продажу від 20 грудня 2004 року сторонами у справі було придбано квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченому державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори Лук'янець Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №5191. В своїх показаннях до суду, представник позивача наполягав, на тому, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача, які були їй подаровані близькими родичами. Даного факту відповідач при допиті в своїй заяві не заперечував. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.60 СК України - вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Утім, із цього правила є певні виключення, які передбачені ст.57 СК України. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка визнається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч.3 ст.57 СК України). Вказана позиція також знайшла своє відображення і в п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" яким передбачено, що не належить до спільної сумісної власності подружжя майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Таким чином, з аналізу викладено вбачається, що кошти, за які було придбано квартиру [ADDRESS] належали особисто [PERSON], і відповідно майно придбане за ці кошти також є її особистою власністю. Договір купівлі-продажу було оформлено на ім'я позивача та відповідача в рівних частинах, однак останній участі в його придбанні не приймав. За вказаних обставин спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON], оскільки, хоч і було придбано в період шлюбу, однак за кошти які належали їй особисто. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Крім того, одним із способів захисту цивільного права передбачених ст.16 ЦК України є також визнання права власності. Таким чином, суд приходить до висновку про визнання особистою приватною власністю позивача квартири [ADDRESS]. Крім того, позов визнано відповідачем. Визнання позову не суперечить закону та не порушує права та законні інтереси інших осіб та є підставою для винесення рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати понесені позивачем при зверненні до суду у вигляді судового збору в розмірі 229,40 гривень.

Outcome: approved