Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 червня 2015 року між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 275000,00 із строком повернення до 19 червня 2017 року. У разі прострочення виконання зобов'язань за договором більше, ніж на 3 дні, позичальник повинен виплатити пеню у розмірі, що еквівалентний 0,01% від суми простроченого зобов'язання на день нарахування пені за кожний день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою про повернення грошових коштів. Однак, відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов'язання, передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує вимоги позивача щодо повернення суми позики. У зв'язку з викладеним позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг за Договором позики від 19.06.2015 року на загальну суму 296040, 10 грн., з яких: сума основного боргу - 275000, 00 грн., пеня - 4152, 50 грн., втрати від інфляції - 13475, 00 грн., 3 % річних - 3412, 60 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2960, 40 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2018 року відкрито провадження у даній справі. 30.07.2018 року до суду надійшов Відзив на позов, відповідно до якого відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Заперечуючи проти позову, відповідач вказує про те, що позивач [PERSON] ніколи не передавав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 275000,00 грн. Вказаний договір був підписаний після того, як за місцем роботи відповідача у ТОВ "ФК "Контрактовий Дім" було виявлено нестачу грошових коштів. Оскільки власником терміналів, що обслуговувало Товариство, була мати позивача [PERSON], остання запропонувала свою допомогу позивачу у вирішенні питання щодо відшкодування вказаних коштів. Саме задля того, щоб вирішити ситуацію, що склалася, сторонами і був укладений Договір позики, при цьому будь-які грошові кошти позивачем не передавалися. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 30.07.2018 року до суду надійшла заява від відповідача про розстрочення виконання рішення. Заява мотивована тим, що задоволення позову, стягнення з позивача всієї суми боргу поставить його родину у вкрай важке матеріальне становище, не дозволить йому забезпечувати навіть на мінімальному рівні потреби його неповнолітніх дітей. На підставі викладеного відповідач просить визначити йому порядок виконання рішення, надавши розстрочення виконання стягнення частинами по 300,00 грн. щомісяця. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.08.2018 року до участі у справі залучено як третю особу [PERSON]. 13.09.2018 року до суду надійшли пояснення представника позивача - [PERSON], в яких зазначається, що відповідачем подано відзив з порушенням вимог статей 178, 191 ЦПК України, оскільки підготовче провадження у справі було закрито, у матеріалах справи відсутні клопотання чи заяви відповідача про продовження строків подачі відзиву та продовження строків на подачу доказів, а тому матеріали у додатках до відзиву та додані докази не можуть бути прийняті до уваги судом. 13.09.2018 року до суду надійшли пояснення третьої особи на стороні відповідача [PERSON] Відповідно до пояснень [PERSON] зазначає, що у провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувало кримінальне провадження № 754/3033/16-к відносно [PERSON] у вчиненні в період з 19.04.2012 по 12.10.2015 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, а саме привласнення чи розтрата чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні, що вчинено у великих розмірах. 22.08.2016 року в судовому засіданні при розгляді кримінального провадження відносно [PERSON] було допитано в якості свідка [PERSON], де він надав суду покази про те, що знав [PERSON] тільки як покупця ларька, відносин з ним не було, мало місце звернення з приводу надання коштів, проте [PERSON] не дав. Також [PERSON] стверджує, що вона була присутня 19 червня 2015 року в приміщенні приватного нотаріуса при підписанні договору, про що свідчить її підпис на примірнику договору позики, і була свідком того, що [PERSON] не передавав [PERSON] грошові кошти в розмірі 275000, 00 грн. На підставі викладеного третя особа просить у задоволені позову відмовити. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Також представник позивача просив не приймати до уваги відзив відповідача та відмовити у задоволенні заяви про розстрочку боргу. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у поясненнях. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 19 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики, за яким позичальник отримав в позику грошові кошти в сумі 275000,00 грн. із строком повернення до 19 червня 2017 року. Пунктом 4 Договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов'язань за договором більше, ніж на 3 дні, позичальник повинен виплатити пеню в розмірі, що еквівалентний 0,01% від суми простроченого зобов'язання на день нарахування пені за кожний день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Як визначено ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України при порушенні зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивач неодноразово надсилав на адресу відповідача вимоги про повернення позики, проте відповідач на вказані вимоги не відреагував, суму позики до цього часу не повернув. У зв'язку з невиконанням [PERSON] умов Договору позики від 19.06.2015 р. станом на 21.12.2017 р. утворилася заборгованість за сумою позики на загальну суму 296040, 10 грн., з яких: сума основного боргу - 275000, 00 грн., пеня - 4152,50 грн., втрати від інфляції - 13475, 00 грн., 3% річних - 3412, 60 грн., що підтверджується розрахунком, наданим позивачем. Згідно із статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Таким чином, враховуючи вищевикладене, та доведеність факту порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк виплати суми позики, за порушення якого позичальник несе відповідальність, встановлену сторонами у договорі, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з [PERSON] боргу на загальну суму 296040,10 грн. Судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо безгрошовості договору з наступних підстав. Так, у своїх запереченнях відповідач посилається на те, що він працював у ТОВ "ФК "Контрактовий дім" у період з 2012 по 2015 рік. У період його роботи було виявлено нестачу грошових коштів. Оскільки він був матеріально-відповідальною особою, керівництво вимагало відшкодування цих коштів. Грошові термінали, які обслуговувало Товариство, з яких було здійснено привласнення грошових коштів, належали ТОВ на праві оренди, а їх власником була ФОП [PERSON], мати позивача. Для врегулювання питання щодо повернення грошових коштів позивач звернувся до [PERSON] із проханням допомогти вирішити дане питання, вона погодилася врегулювати це питання, але їй необхідно, щоб відповідач написав письмову розпису про отримання грошових коштів у розмірі 275000, 00 грн. Позивач погодився і серед ряду інших документів підписав у нотаріуса Договір позики із позивачем [PERSON], при цьому грошові кошти йому не передавалися. Той факт, що відповідач працював у ТОВ "ФК "Контрактовий дім" знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був підтверджений належними письмовими доказами. Також знайшов своє підтвердження той факт, що відносно відповідача здійснювався розгляд кримінального провадження за ч. 4 ст. 191 КК України, що було закрито у зв'язку з відмовою представника Товариства від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Але при цьому під час розгляду справи відповідачем не був доведений той факт, що за договором позики від 19.06.2015 року грошові кошти не передавалися, а договір був укладений лише з метою врегулювання ситуації, що склалася у відповідача з ТОВ "ФК "Контрактовий дім". Крім того, пунктом 1 Договору позики визначено, що Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальнику гроші у розмірі 275000, 00 грн. Передачу грошей було здійснено до підписання цього Договору. З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що на момент підписання Договору позики грошові кошти вже було передано позивачем і отримано відповідачем. Також слід зазначити, що протягом тривалого часу відповідач не звертався до суду із позовом про визнання Договору позики недійсним, або визнання недійсним окремих його частин, що свідчить про те, що даний Договір позики є дійсним, а тому підлягає виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за Договором позики, що є підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2960,40 грн. Що стосується заяви відповідача [PERSON] про розстрочку виконання судового рішення, то слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. При вирішення такого питання суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка, виходячи з положень вказаної статті - це надання боржникові права проводити виконання рішення у частинах і в строки, встановлені судом. Законом встановлено, що критерієм визначення підстав для розстрочки виконання рішення є обставини, які утруднюють виконання судового рішення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішити питання про їх наявність з урахуванням всіх обставин справи, а також прав та законних інтересів сторін виконавчого провадження. Підстави, які зумовлюють необхідність розстрочки виконання рішення, мають оціночний характер, так як законодавцем не надано його вичерпного переліку. Обставинами, які утруднюють виконання рішення, можуть бути тільки ті обставини, які існують насправді і які безпосередньо не дозволяють виконати судове рішення в обсязі, строки та в порядку, визначеному в ньому. Вирішуючи питання розстрочки виконання рішення, суд повинен виходити із засад доцільності та необхідності захисту інтересів, насамперед, стягувача, права якого підтверджені судовим рішенням. На підтвердження обґрунтованості своєї заяви позивачем надано до суду довідку про доходи, відповідно до якої заробітна плата відповідача становить 3900, 00 грн., а також документи, що підтверджують перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей. Але слід зазначити, що вказані відповідачем обставини не є винятковими для надання розстрочки виконання рішення суду, у зв'язку із чим суд вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про розстрочу виконання рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved