Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2016 року у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі № 127/386/16-ц. Заява мотивована тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про стягнення матеріальної та моральної шкоди було відмовлено. Підставою відмови в позові було те, що рішення міської комісії з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги від 17 листопада 2015 року, яким позивачу повторно, на виконання судової постанови від 4 серпня 2015 року відмовлено у призначенні та виплаті саме з вересня 2014 року соціальної допомоги як малозабезпеченій сім'ї, є чинним, ніким не оскаржено та не скасовано, а тому немає підстав вважати, що право позивача порушено відмовою у призначенні йому державної соціальної допомоги у вказаний ним період з вересня 2014 року по лютий 2015 року та з квітня 2015 року по вересень 2015 року. Разом з тим, [PERSON] зазначає, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2016 року, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.08.2016 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, скасовано рішення міської ради з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики ВМР, в частині відмови [PERSON] у призначенні та виплаті соціальної допомоги. На думку, заявника, визнання судом незаконним рішення міської комісії з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги від 17.11.2015 року є нововиявленої обставиною, оскільки суди посилаючись на законність такого рішення відмовляли в задоволенні позову [PERSON] у даній справі. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даною заявою та просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.03.2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким вимоги [PERSON] задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заяву підтримав, посилаючись на обставини, викладені в ній, та просив її задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Степанова С.М. заяву не визнала, надала письмове заперечення та пояснила, що постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2016 року не є нововиявленою обставиною, оскільки вона виникла після ухвалення судового рішення. Також зазначила, що наразі відкрите касаційне провадження на вищевказану постанову суду. Щодо відшкодування матеріальної шкоди, то не вбачається наявних протиправних рішень відповідача відносно позивача та завдання останньому органом місцевого самоврядування відповідної матеріальної шкоди, тому в задоволені позову в цій частині необхідно відмовити. У відшкодувані моральної шкоди також необхідно відмовити тому, що позивачем не надано жодного доказу, що йому була завдана моральна шкода та не зрозуміло з чого виходив позивач, визначаючись з розміром моральної шкоди. Просила залишити заяву [PERSON] про перегляд судового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 березня 2016 року за нововиявленими обставинами без задоволення. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача Степанової С.М., дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 1 березня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено (а.с. 62-64). Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2016 року (а.с. 88-90). Також ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2016 року, касаційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 1 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2016 року - залишено без змін (а.с.117-118). Так, зі змісту рішення суду від 1 березня 2016 року вбачається, що причиною відмови у позові є те, що в даний час кінцеве рішення міської комісії з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, оформлене протоколом №47 від 17.11.2015 року, яким позивачу відмовлено у призначенні та виплаті з вересня 2014 року соціальної допомоги як малозабезпеченій сім`ї, є чинним та ніким не скасовано. Разом з тим, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2016 року (а.с. 122-124), яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.08.2016 року (а.с.125-127), позов [PERSON] задоволено частково та скасовано рішення міської ради з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, оформленого протоколом №47 від 17.11.2015р. в частині відмови [PERSON] у призначенні та виплаті соціальної допомоги, а також зобов'язано міську комісію з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради розглянути звернення [PERSON] щодо призначення йому соціальної допомоги. Слід зазначити, що вищевказана постанова суду набрала законної сили. Таким чином, з огляду на вищевказане суд приходить до висновку, що не має підстави відмови оскаржуваного рішення (протоколом № 47). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до ч.1 ст. 361 ЦПК України рішення, або ухвали суду, яким закінчено розгляд справи, що набули законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, підставою для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставиами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Відповідно до п.п. 3,4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами" №.4 від 30.03.2012 року зазначено, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК). Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що протокол № 47 на час ухвалення оскаржуваного рішення суду був чинним та ніким не скасований, проте згодом, після ухвалення рішення суду він таки був скасований, в зв'язку з чим є нововиявленою обставиною. Відповідно до ч. 3 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 9 вищевказаної Постанови Пленуму, скасування судового рішення (пункт 3 частини другої статті 361 ЦПК) може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору. Підставою скасування судового рішення може бути лише ухвалене судом судове рішення, а не рішення третейського суду або іншого державного органу. Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв'язку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв'язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку що заява є обгрунтованою, представником заявника в судовому засіданні доведено, що вказана ним обставина могла вплинути на розгляд справи та рішення в ній, тому суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити, а рішення Вінницькорго міського суду Вінницької області від 01.03.2016 року у справі № 127/386/16-Ц ЗА ПОЗОВОМ [PERSON] до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про стягнення матеріальної та моральної шкоди - скасувати. Щодо вимог [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Також у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Судом встановлено, що відповідно до рішення міської комісії з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, оформленого протоколом №41 від 14.10.2014 року, позивачу відмовлено у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сімям у зв'язку із тим, що у володінні [PERSON] є більше одного транспортного засобу (а.с. 5). Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2014 року у справі №127/23280/14-а за адміністративним позовом [PERSON] до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про скасування рішення, зобов?язання до вчинення дій, позов задоволено, скасовано рішення міської комісії з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, оформлене протоколом №41 від 14.10.2014 року, зобов?язано міську комісію з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради розглянути звернення позивача щодо призначення йому соціальної допомоги (а.с. 6-7). На виконання вищезазначеної постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2014 року, відповідач своїм рішенням, оформленим протоколом №20 від 19.05.2015 року, знову ж таки відмовив позивачу у призначенні соціальної допомоги, у зв?язку з наявністю у власності позивача більше одного автомобіля, які не були задекларовані в розділі IV Декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулись за призначенням допомоги (а.с.8). Відповідно до постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 04.08.2015 року, яка була залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 року, у справі №127/11808/15-а за адміністративним позовом [PERSON] до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення міської комісії з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, оформлене протоколом №420 від 19.05.2015 року, зобов?язано міську комісію з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради розглянути звернення [PERSON] щодо призначення йому соціальної допомоги (а.с. 9-11, 12-13). Також, на виконання вищезазначеної постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 04.08.2015 року, рішенням міської комісії з питань призначення та надання населенню житлових субсидій та інших видів соціальної допомоги та розгляду інших соціальних питань Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради, оформленим протоколом №47 від 17.11.2015 року, позивачу відмовлено у призначенні та виплаті з вересня 2014 року соціальної допомоги як малозабезпеченій сім`ї у зв'язку з поданням недостовірних відомостей, а саме у власності сім`ї позивача більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму), які не були задекларовані в розділі IV Декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулись за призначенням допомоги (а.с. 14). Проте, суд звертає увагу на те, що вищевказане рішення міської ради оформлене протоколом № 47 в частині відмови [PERSON] у призначені та виплаті соціальної допомоги було скасоване та зобов'язано міську комісію розглянути звернення позивача щодо призначення йому соціальної допомоги. Таким чином, з 01.10.2015 року по 31.03.2016 року позивачу було призначено допомогу відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям», згідно довідки Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 13.11.2015 року №75 (а.с. 14). Враховуючи вищевказане, суд вважає, що через неправомірне рішення відповідача [PERSON] з вересня 2014 року не отримував державну соціальну допомогу на малозабезпечену сім`ю в розмірі встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України). Частиною першою ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже, наявність протиправних рішень відповідача відносно позивача та завдання останньому органом місцевого самоврядування відповідної матеріальної шкоди знайшло своє підтвердження в матеріалах справи, тому позов в цій частині слід задовольнити та з урахуванням, що така допомога відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям» та Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 року №250, виплачується із місяця звернення особи на протязі 6 місяців, тому з відповідача слід стягнути суму не отриманої допомоги з вересня 2014 року по лютий 2015 року та з квітня 2015 року по вересень 2015 року, що становитиме 38274,60 грн. Що стосується моральної шкоди, то в цій частині, на думку суду, позов задоволенню підлягає частково з огляду на наступне. Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В ч.1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З правової позиції Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, висловленій в постанові № 6-322цс15 вбачається, що у разі, якщо події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року, то такі позовні вимоги підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральну шкоду [PERSON] оцінив в розмірі 25 000, 00 грн., яка була йому завдана неправомірними рішеннями відповідача та полягає в завданні йому душевних страждань, постійних переживань та нервових навантажень. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що йому була спричинена відповідачем моральна шкода. Також, не зрозуміло з чого виходив позивач, визначаючи розмір останньої, оцінюючи душевні страждання та чи останні були в дійсності насправді. А, враховуючи хворобливий стан здоров'я позивача, наявність у позивача захворювання, яке призвело до призначення йому ІІ групи інвалідності, суд не виключає, що погіршення його стану здоров'я зумовлено саме наявністю у нього хронічних захворювань. Проте, під час розгляду справи, судом було встановлено порушення законних прав [PERSON] відповідачем. Також слід зазначити, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування йому моральної шкоди є похідними від позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, які судом були задоволені, тому суд вважає, що позивачу було завдано моральну шкоду та за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Враховуючи, що доводи позивача знайшли часткове своє підтвердження в ході судового розгляду тому, суд вважає за можливе позов [PERSON] до Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради про стягнення матеріальної та морільної шкоди задовольнити частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 551,20 грн. судового збору, оскільки позивач звільнений від сплати (інвалід другої групи загального захворювання) (а.с. 128). На підставі викладеного та

Outcome: partial