Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Інноваційно-методичний центр» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, вказавши, що 01.09.2008 року вона була прийнята на посаду методиста комунального закладу «Інноваційно-методичний центр», та з того часу по 12.08.2011 року працювала на вказаній посаді на засадах сумісництва на 0,5 ставки маючи інше основне місце роботи. З 12.08.2011 року призначена на вказану посаду (Методиста) за переведенням з МПДЮТ «Горицвіт» на повну ставку, тобто перейшла у даний заклад (КЗ «ІМЦ») на основне місце роботи, де пропрацювала до 02.09.2013 року, потім змінила основне місце роботи та була прийнята на посаду старшого викладача кафедри теорії і практики початкової освіти КПІ ДВНЗ «Криворізький національний університет». 03.09.2013 року знов була прийнята на посаду методиста комунального закладу «Інноваційно-методичний центр» на засадах сумісництва на 0,5 ставки відповідно до затвердженого графіку. 05.11.2014 року на підставі наказу директора центру [PERSON] № 108-к від 05.11.2014 року її було звільнено з займаної посади, у звязку з прийняттям іншого працівника, який не є сумісником. Своє звільнення вважає незаконним та безпідставним виходячи з правових норм та підстав, а саме відповідно до ст. 1,2-1 КЗпП України на співробітника, який працює за сумісництвом, поширюються всі права, обовязки та гарантії його діяльності передбачені трудовим законодавством. А від так й звільнення сумісника здійснюється у такому ж порядку, що і звільнення людини, яка працює повний день. Статтею 36 КЗпП України передбачено перелік підстав припинення трудового договору. При цьому, поряд із тією чи іншою підставою вказується відповідна стаття КЗпП України, яка її більш широко розкриває. Проте ні ст. 36, ні ст. ст. 40,41 КЗпП України, які безпосередньо регулюють питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, не містять такої правової підстави, як звільнення з суміщуваної роботи у звязку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Стаття 43-1 КЗпП України не є окремою підставою для звільнення працівників, визначає лише виключення зі ст. 43 КЗпП України, тобто передбачає перелік виключень із правила про обовязкову згоду профспілки на звільнення працівника і не більше. [PERSON] праці та соціальної політики України № 199/06/186-07 від 06.08.2007 року, розяснено, що передбачений ст. 43-1 КЗпП України особливий порядок звільнення працівника (без попередньої згоди профспілкового органу у випадку розірвання трудового договору із ініціативи власника або уповноваженого ним органу ) із суміщуваної роботи у звязку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, не встановлює окремої підстави для звільнення, містить перелік випадків, коли як виняток із загального правила ст. 43 КЗпП України, що визначає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу профспілкової організації та звільнення працівників з ініціативи роботодавця, таке звільнення може бути здійснене без згоди виборного органу. Для сумісників додаткові підстави для звільнення також визначені у п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінфіну від 28.06.1993 року № 43, а саме у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у звязку з особливими умовами та режимом праці. У разі звільнення працівника за вказаними вище підставами у наказі про звільнення робиться посилання на ст. 7 КЗпП та пункт 8 вказаного положення. Аналогічні записи вносяться до трудової книжки працівника. У наказі про її звільнення не міститься будь-якого посилання на правову норму згідно якої її звільнено. Зазначена вище додаткова підстава для звільнення сумісників поширюється виключно на осіб, які працюють на засадах сумісництва у державних підприємствах, установах і організаціях. КЗ «Інноваційно-методичний центр» не є державним підприємством, установою чи організацією, а є комунальним закладом, тому зазначене положення як й сама підстава для звільнення на неї не поширюється, таким чином її звільнення з даної підстави є незаконним та безпідставним. Крім того в результаті її незаконного звільнення їй не було нараховано середньомісячну заробітну плату, при поновленні її на раніше займаній посаді, відповідач зобовязаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Неправомірними та безпідставними діями відповідача їй завдано моральні страждання, які позначили негативні зміни у її житті та житті її родини: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, потреба в усамітненні, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі охорони та захисту своїх трудових прав, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Моральну шкоду оцінює у 10\~000, 00 грн. Просить скасувати наказ директора КЗ «ІМЦ» [PERSON] № 108-к від 05.11.2014 року про звільнення її з посади методиста та поновити її на зазначеній посаді КЗ «ІМЦ». Стягнути з КЗ «ІМЦ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.11.2014 року 16338,60 грв. Стягнути з КЗ «ІМЦ» на її користь моральну шкоду у розмірі 10\~000,00 грн. В судовому засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON], кожний окремо, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. [PERSON] зазначила, що сумлінно та в повному обсязі виконувала свою роботу. Вважає причиною звільнення - зверхнє ставлення [PERSON] до неї. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, що позивач була прийнята на посаду методиста КЗ " ІМЦ " з 03 09 2013 року на 0,5 ставки за сумісництвом. Після закінчення 2013\\2014 навчального року керівництвом Відповідача було прийнято рішення про необхідність прийняття на посаду методиста, яку займала [PERSON] , особи яка б виконувала роботу як основну. Це було пов"язано з тим, що протягом навчального року позивач була занята за основним місцем роботи , що впливало на якість її роботи за сумісництвом. Позивачу пропонували перейти на роботу в КЗ " ІМЦ " як основну з встановленням режиму повного робочого часу. На що вона відповіді не дала. 03 09 2014 року відповідач повторно звернувся до [PERSON] з пропозицією визначитись з майбутнім місцем роботи, а також попереджено про звільнення з 04 11 2014 року, в разі якщо позивач не виявить бажання працювати на посаді методиста як за основним місцем роботи. 05 11 2014 року позивач була звільнена. В послідуючому на посаду, яку займала позивач був прийнятий працівник який не є сумісником. Вважає,що звільнення було проведено у відповідності з діючим законодавством, а тому просить в задоволення позову відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, свідка, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі , зважаючи на наступне. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] з 2009 року по 05 11 2014 року працювала у комунальному закладі «Інноваційно методичний центр» на посаді методиста . Відповідно до наказу № 108-к від 05 11 2014 року ( л.с. 62 ) [PERSON], звільнена з займаної посади з 05 11 2014 року у звязку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. 05.11.2014 року позивач була ознайомлена з даним наказами, про що свідчить її підпис. Звільнення сумісників у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника який не є сумісником провадиться відповідно до ст.7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у ст. 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору. Для сумісників додаткові підстави для звільнення визначені у п.8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінфіну, а саме у разі прийняття працівника, який не є сумісником. Відповідно до п.8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту та Мінфіну України від 28 червня 1993 року №43, звільнення з роботи за сумісництвом проводиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, без виплати вихідної допомоги. Виходячи з наведеного, а також з прийняття працівника, який не є сумісником на вказану посаду (п.8 Положення №43) позивача обгрунтовано було звільнено з роботи за сумісництвом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з наступного. Виходячи зі змісту ст.43-1 КЗпПУ, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченим законодавством. Як вбачається з листа [PERSON] праці та соціальної політики України від 06.08.2007 року №199/06/186-07, передбачений статтею 43-1 КЗпПУ особливий порядок звільнення працівника (без попередньої згоди профспілкового органу у випадку розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) із суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством, не встановлює підстави для звільнення, а містить перелік випадків, коли як виняток із загального правила статті 43 КЗпП України, що визначає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу профспілкової організації на звільнення працівників з ініціативи роботодавця, таке звільнення може бути здійснене без згоди виборного органу. Так, для сумісників додаткові підстави для звільнення (крім передбачених законодавством) визначені у пункті 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінфіну від 28 червня 1993 року №43, а саме у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці. [PERSON] соціальної політики України від 08.09.2011 року №731/13/84-11, роз'яснено, що робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінфіну від 28.06.1993 року №43 «Про затвердження Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій». На час прийняття і дії цих нормативно-правових актів відповідно до Закону України «Про власність» до державної власності відносились загальнодержавна власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Зазначені нормативно-правові акти врегульовували питання роботи працівників на умовах сумісництва як на державних (комунальних) підприємствах, так і в державних (комунальних) установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Незважаючи на втрату чинності Закону України «Про власність» (Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27.04.2007 року №997), зазначені нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Отже, дія вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року №245 поширюється на комунальні заклади утворені органом місцевого самоврядування та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету. Таким чином, твердження позивачки що комунальний заклад «Іноваційно методичний центр» не є державним підприємством, установою чи організацією, а є комунальним закладом у звязку з чим додаткова підстава визначена у п. 8 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту та Мінфіну України від 28 червня 1993 року №43 щодо звільнення сумісників поширюється виключно на осіб, які працюють на засадах сумісництва у державних підприємствах, установах і організаціях, є хибним. Як вбачається з позовної заяви, та інших матеріалів справи [PERSON] з 01.08.2008 року по 12.08.2011 року працювала в комунальному закладі «Інноваційно методичний центр» на посаді методиста на засадах сумісництва на 0,5 ставки маючи основне місце роботи. У зазначений період з 12.08.2011 року по 02.09.2013 року працювала в комунальному закладі «Інноваційно методичний центр» на посаді методиста як на основному місці роботи. З 03.09.2013 року по 05.11.2014 року працювала в комунальному закладі «Інноваційно методичний центр» на посаді методиста на засадах сумісництва на 0,5 ставки відповідно до затвердженого графіку. З довідки КЗ «Інноваційно методичний центр» № 199 від 08.09.2014 року (л.с. 13) вбачається про працю [PERSON] в комунальному закладі «Інноваційно методичний центр» на посаді методиста на засадах зовнішнього сумісництва відповідно до графіку її роботи. 03 09 2014 року відповідач звернувся до [PERSON] з інформацією про необхідність прийняти на посаду працівника який не є сумісником з встановленням йому режиму повного часу і пропозицією визначитись з майбутнім місцем роботи, а також попереджено про звільнення з 04 11 2014 року, в разі якщо позивач не виявить бажання працювати на посаді методиста як за основним місцем роботи. З даним листом [PERSON] ознайомилася під розпис 04 09 2014 року ( л.с. 65 - лист ). Згідно Наказу Комунального закладу «Інноваційно методичний центр» №108-к від 05.11.2014 року «Про звільнення [PERSON]Г.» методиста комунального закладу «Інноваційно медодичний центр» [PERSON], звільнено з роботи з 05.11.2014 року, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. 07 11 2014 року з заявою про прийняття на посаду методиста звернулася [PERSON] ( л.с. 63 ) , 10 11 2014 року - відкликала заяву ( л.с. 64 ) . Однак, надалі саме вона була прийнята за переведенням з комунального позашкільного навчального закладу " Центр дитячої та юнацької творчості " Гармонія " Довгинцівського району з 10 12 2014 року як основного працівника ( л.с. 69 - копія наказу № 119-к від 10 12 2014 року ). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила , що є директором КЗ «Інноваційно методичний центр». [PERSON] з 01.08.2008 року по 05 11 2014 року працювала в закладі на посаді методиста як на засадах сумісництва , так і на основному місці роботи. З 03.09.2013 року по 05.11.2014 року працювала в комунальному закладі на посаді методиста на засадах сумісництва на 0,5 ставки відповідно до затвердженого графіку. Оскільки [PERSON] не у повній мірі виконувала свої обов"язки, так як більше часу приділяла основній роботі, виникла необхідність прийняти на посаду методиста особу, яка б не була сумісником. 03 09 2014 року [PERSON] була повідомлена про це , а також з пропозицією визначитись з майбутнім місцем роботи, а також попереджено про звільнення з 04 11 2014 року, в разі якщо позивач не виявить бажання працювати на посаді методиста як за основним місцем роботи. Оскільки [PERSON] не виявила бажання перейти працювати у заклад на основне місце роботи , наказом №108-к від 05.11.2014 року [PERSON]Г.» була звільнена з роботи з 05.11.2014 року, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Отже, як встановлено в ході судового розгляду, звільнення позивачки, яка працювала за сумісництвом на посаді методиста комунального закладу «Інноваційно медодичний центр» на 0,5 ставки , відбулось з дотриманням законодавства про працю України та інших нормативно-правових актів України, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, проаналізувавши вимоги діючого законодавства України, практику розгляду трудових спорів, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оскільки вони є необгунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам діючого законодавства України, оскільки в ході судового розгляду не встановлено з боку відповідача порушень при звільненні позивачки, а тому і відсутні підстави для поновлення останньої на роботі. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, то вони також задоволенню не підлягають, оскільки суд не виявив порушень з боку відповідача при звільненні позивачки та правових підстав для поновлення останньої на роботі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави . Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України " Про судовий збір ", тому суд вважає , що витрати по оплаті судового збору повинні бути віднесене за рахунок держави. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed