Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

У липні 2011 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив виділити його частку у спільній сумісній власності зі [PERSON] у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] як 1 /2 частину; визнати за ним право власності на 1 / 2 частину зазначеного домоволодіння та припинити право власності [PERSON] на 1 / 2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.12.2012 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 04.03.2013 р., рішення Жовтневого районного суду м. Харкова залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.06.2013 р., рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.12.2012 р. та ухвала суду апеляційної інстанції від 04.03.2013 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У липні 2013 р. справа надійшла до суду і у серпні 2013 р. представником позивача надано уточнену позовну заяву, у якій він просить визнати право власності [PERSON] на 47 /100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS]; витребувати 47 /100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON]; скасувати акт ВДВС Жовтневого РУЮ у м. Харкові від 18.08.2003 р. про передачу майна [PERSON] та свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, яке видане ПН [PERSON] 02.09.2003 р. на ім'я [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з 17.09.1977 р. позивач, перебуває у шлюбі з [PERSON] За період спільного проживання за договором купівлі-продаж від 28.12.1978 р. придбали 54 /100 частини будинку з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS]. 46 /100 частин спірного домоволодіння, перейшли у власність [PERSON] за правонаступництвом за заповітом. Позивач та [PERSON] добудували домоволодіння, провели газ, обладнали службові приміщення, збудували надвірні добудови. В результаті чого, вартість вказаного будинку значно підвищилася. У [PERSON] була заборгованість перед [PERSON] в сумі 41440 грн. З метою стягнення даної суми, відносно неї було відкрито виконавче провадження. 18.08.2003 р. ВДВС Жовтневого РУЮ в м. Харкові складено акт про передачу [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. На підставі даного акту, [PERSON] отримав свідоцтво про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 02.09.2003 р. У подальшому [PERSON] отримав дублікат цього свідоцтва від 03.12.2003 р., на підставі якого зареєстрував за собою право власності на все домоволодіння за адресою: [ADDRESS] в КП "ХМБТІ". Зазначає, що внаслідок дій відповідачів були порушені його майнові права позивача, а саме: право спільної сумісної власності подружжя на зазначене домоволодіння не скасовано, оскільки не відбулася подія передбачена ст. 346 ЦК України. Наявність у нього права власності на частину спірного домоволодіння обґрунтовує тим, що вони з відповідачем у шлюбі, існує договір купівлі-продажу 54/100 частин спірного домоволодіння та висновок судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЕ № 10194 від 30.06.2006 року. Вважає, що у порушення ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження" в редакції, що діяла у 2003 р. було звернуто стягнення на його майно , про що жодним чином його не повідомлено. Не зважаючи, що позивач не являється боржником у виконавчому провадженні, його майно було безоплатно передано [PERSON] При цьому ВДВС Жовтневого РУЮ в м. Харкові не мав права передавати домоволодіння за адресою: [ADDRESS] [PERSON] без попереднього визначення долі відповідача [PERSON] у вказаному домоволодінні та не мав права передавати належну позивачу долю в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] [PERSON], оскільки позивач не являвся боржником у виконавчому провадженні і його майно не підлягало стягненню. У зв'язку із тим, що ВДВС грубо порушив норми ЗУ "Про виконавче провадження", ЦК України, звернувши стягнення на частку майна, яка належала боржнику, без відома власника, та видав незаконний акт про передачу майна стягнувачу, у зв,язку із чим свідоцтво про право власності на майно видане ПН ХМНО [PERSON] 02.09.2003 р., також не є законним та підлягає скасуванню. У вироку Київського районного суду м. Харкова від 18.03.2002 р. , відносно [PERSON], зазначено, що [PERSON] будучи допитаним у якості свідка знав, що позивачу [PERSON] належить 1 / 4 частина будинку по [ADDRESS] Вказує, що дані пояснення свідчать про те, що на момент оформлення у власність домоволодіння по [ADDRESS], [PERSON] знав, що позбавляє [PERSON] права власності на частину домоволодіння. Вважає [PERSON] недобросовісним набувачем майна і вважає, що у нього є право на витребування майна із чужого незаконного володіння. У судовому засіданні представник позивача позові вимоги підтримав та просив задовольнити, надавши пояснення аналогічні вищевикладеним. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала проти їх задоволення не заперечувала. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що 18.01.2002 р. вироком Київського районного суду м. Харкова [PERSON] визнана винною у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, також суд задовольнив цивільний позов [PERSON] в сумі 41 400 грн. 05.05.2002 р. Київський районний суд м. Харкова видав виконавчий лист № 1-212/3. 18.02.2002 р. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. 28.03.2002 р., у присутності [PERSON] складений акт опису та арешту будинку за адресою: [ADDRESS]. 08.08.2002 р. проведено аукціон. З серпня 2002 р. по 10.06.2003 р. виконавче провадження зупинялось, у зв'язку із розглядом у суді заяви про розподіл спільного майна (дана заява залишена без розгляду). На 11.08.2003 р. назначено повторний аукціон, який не відбувся. 18.08.2003 р. складено акт державного виконавця про передачу майна стягувачу. 22.09.2003 р. видано свідоцтво на право власності на будинок за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, саме з 22.09.2003 р. [PERSON] є власником будинку. Зазначає, що на сьогоднішній день не існує і взагалі не існувало рішення суду яким би, дії державних виконавців у вищезазначеному виконавчому провадженні визнавалися незаконними. Позивач та його представник зловживають своїми процесуальними правами. Так, позивач повторно подає майже ідентичний позов зменшивши лише суб'єктивний склад. [PERSON], перетворилась з позивача у відповідача. Вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку зі спливом строку позовної давності,оскільки про порушення свого права позивач дізнався ще в 2002 р. Позивач не звертався до суду з позовом про вилучення майна з під арешту, натомість звернувся з позовом про захист свого права лише в 2011 р. Заяву про поновлення строків, або хоча б обґрунтування чому позов поданий через 9 років не надав. Представник відповідача посилається на твердження представника позивача про те, що державний виконавець зобов'язаний перевіряти належність майна, навіть, якщо у нього є відповіді з органів, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Зазначає, що з цим не можна погодитися, оскільки у ст.. 19 Конституції України зазначено, що державні органи діють виключно на підставі законів. Так, в ЗУ "Про виконавче провадження", обов'язок перевіряти належність майна, якщо у нього є данні про власника отримані у встановленому законом порядку відсутній. Не погодився із доводами представника позивача про те, що рішення апеляційного суду Харківської області від 03.06.2011 р. не має преюдиційних фактів, які б відносилися до даного спору, оскільки, у ст. 223 УПК України в ч. 2 зазначено, що після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини, також посилався на ч. 3 ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вважає, що обставини встановлені апеляційним судом Харківської області у рішенні від червня 2011 р. про законність дій державних виконавців та законність акту про передачу майна стягувачу від 18.08.2003 р. та законність свідоцтва на право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] доказуванню не підлягають, а тому і оспорюванню в даному судовому процесі також не підлягають. Вважає твердження зазначені у позові про те, що його довіритель є недобросовісним набувачем безпідставним, оскільки, в ч. 2 ст. 388 ЦК України зазначено, що майно може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Зазначає, що законодавство встановлює також захист прав добросовісних набувачів у тому випадку, коли вони набули майно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Ця норма фактично спрямована на абсолютний захист інтересів добросовісного набувача, який набув у такому порядку майно, а відтак не допускає можливості витребування його власником за будь-яких умов. Не погодився із посиланнями на вирок Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2002 р., як на доказ того, що [PERSON], нібито знав про те, що частина будинку за адресою: [ADDRESS] належить позивачу, оскільки, як видно з пояснень, це він чув від [PERSON], яка була визнана цим вироком винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (шахрайство); відповідно до ч. 4 ст. 61 вирок, у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою Вважає,що ні зазначений вирок, ні пояснення [PERSON] зазначені у ньому не можна розглядатися, як належний та допустимий доказ його обізнаності про належність [PERSON] частини будинку. Висновок судово-будівельної технічної експертизи за 2006 р., вважає неналежним доказом під час розгляду справи, оскільки сама експертиза проводилась по іншій справі, а питання які вирішував, експерт, а саме про вартість будинку та про частку у праві власності [PERSON] встановлювався станом на 2006 р., хоча з 2003 р. власником є [PERSON] Стосовно вимоги позивача про визнання за ним права власності на 47 /100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS], то вона є необґрунтованою, оскільки відповідно до ст. 368 ЦК України спільна сумісна власність це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них. Таким чином, право власності у позивача могло б виникнути, якщо б домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було б визнане спільною сумісною власністю подружжя, але рішенням апеляційного суду Харківської області від 03.06.2011 р. у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] стосовно визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння - відмовлено. [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки майно отримав не за відплатним договором, а у порядку виконання рішення суду. Крім того, законність та правомірність дій ВДВС Жовтневого РУЮ м. Харкова стосовно передачі домоволодіння за адресою: [ADDRESS] вже підтверджена рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03.06.2011 р. Вимоги про скасування акту ВДВС Жовтневого РУЮ у м. Харкові не підлягають не лише задоволенню але й розгляду, оскільки рішенням апеляційного суду Харківської області від 03.06.2011 р. відмовлено у задоволенні позовних вимог стосовно визнання незаконним та скасування акту ВДВС Жовтневого РУЮ у м. Харкові від 18.08.2003 р. про передачу майна житлового будинку за адресою: [ADDRESS] стягувачу та скасуванню свідоцтва про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 02.09.2003 р., яке видане ПН ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2510, які були заявлені [PERSON] та [PERSON] Представник відповідача Жовтневого ВДВС ХМУЮ у судове засідання не з'явився, надав письмові пояснення щодо уточненої позовної заяви, у яких просив проводити розгляд справи за їхньої відсутності. ПН ХМНО [PERSON] заперечувала про її участі у справі у якості відповідача. Просила проводити розгляд справи за її відсутності, у прийнятті рішення покладалася на розсуд суду. Представник третьої особи реєстраційної служби ХМУЮ проти задоволення позову заперечував, вважає, що позивачем належним чином не обґрунтовано в чому саме полягає матеріально-правова або процесуально-правова заінтересованість РС ХМУЮ як третьої особи. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, що з,явилися, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Судовим розглядом встановлено, що з 17 вересня 1977 року позивач перебуває у шлюбі із [PERSON].( а.с.15 т.1). 54 100 частини домоволодіння [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.1978 р., а 46 100 частин згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06.03.1997 року. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Зазначене свідчить про наявність у позивача права на 1 2частину майна придбаного у шлюбі. Відповідно до ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження" у редакції, яка діяла на час правовідносин, що виникли, звернення стягнення на майно боржника у разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. ( Частина шоста статті 50 із змінами, внесеними згідно із Законом N 327-IV ( 327-15 ) від 28.11.2002 ). Згідно з вироком Київського районного суду м. Харкова із [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди стягнуто 41440 грн. на користь [PERSON] Як вбачається із вироку суду про наявність у [PERSON] у власності лише частини домоволодіння, а не усього відповідачу [PERSON] було відомо, про що зазначено у вироку суду ( т.2 а.с.217-218). Це свідчить про те, що він не є добросовісним набувачем майна у розумінні положення ст. 388 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з незаконного володіння. До відповідача [PERSON] майно перейшло на підставі акту ВДВС Жовтневого РУЮ, який був складений з порушенням вимог ст. 50 ЗУ "Про виконавче провадження", про що йому було відомо і що призвело до видачі приватним нотаріусом [PERSON], свідоцтва про передачу майна стягувану. Тобто майно вибуло із володіння власника поза його волею, що дає підстави для його витребування, оскільки відповідно до ст. 387 ЦК України особа має право витребувати майно із чужого незаконного володіння . Приймаючи до уваги, що підставою для отримання права власності [PERSON] стали акт виконавчої служби та свідоцтво про передачу майна стягувачу, яке видано приватним нотаріусом, вони підлягають скасуванню. Визнаючи наявність у позивача права власності саме на 47 /100 частин домоволодіння, суд виходить із того, що за період шлюбу подружжя [PERSON] провели ремонтні та будівельні роботи, провели газ, що призвело до значного збільшення його вартості. Зазначене підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи , яка була проведена у рамках іншої цивільної справи, яка виникла у результаті правовідносин сторін, з приводу права власності на спірне домоволодіння. Згідно із висновком вказаної експертизи частка будинковолодіння , розташованого по [ADDRESS] з урахуванням виконаних в ньому ремонтних та будівельних робіт та технічного стану будівель, що має належати [PERSON] становить 47 /100 частин. Вартість частини домоволодіння, що має належати [PERSON] станом на червень 2006 року складає 123927 грн. ( а.с.144-146 т.1) Суд не вбачає підстав для застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності, оскільки строк позивачем на звернення до суду не пропущений, про що свідчать наявні у матеріалах справи письмові докази, а саме ухвали суду про залишення позовів, саме позивача і спільних з відповідачем [PERSON], без розгляду у грудні 2002 р., у грудні 2007 р., та 10.08.2005 р., (а.с.116,192,195 т.1). Про намагання подружжя [PERSON] вирішити питання з відповідачем щодо зміни правового статусу спірного володіння свідчать і копії розписок, які надавалися одному із представників [PERSON].( а.с.157,158 т.1). Усе зазначене свідчить про те, що позивач не погоджувався з передачею усього майна [PERSON] До того ж заява про застосування строків позовної давності представником відповідача подана через канцелярію суду 15.08.2014 року в стадії судових дебатів, а саме після виступу у дебатах представника позивача. Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на рішення суду апеляційної інстанції від 03 червня 2011 року, у розумінні положень ч.3 ст. 61 ЦПК України, оскільки предметом розгляду у тій справі були інші вимоги, і заявлялися інші підстави для визнання незаконними акту про передачу майна стягувачу, свідоцтва про право власності. Рішення суду першої інстанції перевірялося у межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги. Рішення апеляційною інстанцією ухвалювалося не про той предмет і не з тих підстав, які були предметом розгляду у зазначеній справі. Усе вищевикладене дає суду підстави для задоволення заявлених вимог, оскільки 47 /100 частин домоволодіння [ADDRESS] підлягають витребуванню у відповідача [PERSON] як у особи, яка є недобросовісним набувачем цієї частини майна і визнання за позивачем права власності. Правочини, які стали підставою для набуття права власності [PERSON] на все спірне домоволодіння, а не на його частину, підлягають скасуванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved