Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування. У позові зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка знаходиться в будинку ОСББ «Феросплавник-1», колишній ЖБК «Феросплавник-1». У зв'язку з тим, що його батько при житті не отримав правовстановлюючі документи на частину квартири, яка є спадковим майном, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва на спадкове майно. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч.5 ст.223 ЦПК України, суд може розглянути справу за відсутності позивача, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явилася, надала заяву, що позовні вимоги визнає, просить справу розглянути у її відсутність. Третя особа - представник ОСББ «Феросплавник-1» у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа - приватний нотаріус Бахматська Т.М. у судове засідання не з'явилася, поважну причину неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, у зв'язку з наступним. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON], відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER], яке видане 29 квітня 2015 року Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 172. Відповідно до копії матеріалів спадкової справи №47/2018 з заявою про прийняття спадщини звернувся тільки позивач, [PERSON] Приватним нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Т.М. 05.07.2018р. було заведено спадкову справу №47/2018, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Відповідно до вимог статті 1261 ЦК України позивач - [PERSON], як син померлого, відноситься до спадкоємців першої черги. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], у якому [PERSON] записаний батьком [PERSON]. Постановою приватного нотаріуса Бахматською Т.М. від 11.07.2018р. №617/02-31, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. У відповідності з п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановчих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкового майна відноситься 1/2 частина квартири [ADDRESS], яка знаходиться в будинку ОСББ «Феросплавник-1», до реорганізації ЖБК «Феросплавник-1». Згідно з довідкою ОСББ «Феросплавник-1» № 13 від 10.07.2018р., пайовий внесок було повністю сплачено [PERSON], як членом кооперативу у 1986 році. Згідно зі ст. 15 Закону УРСР від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (набрав чинності з 15 квітня 1991 року, втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V з 20.06.07р.) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до п. 3Постанови Верховної Ради Української РСР «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» від 26 березня 1991 року положення статті 15 Закону Української РСР «Про власність» застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року. Аналогічні підстави набуття права власності на квартиру членом житлово-будівельного кооперативу також визначені ст. 384 ч.3 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року. Згідно зі ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає її власником. Однак, незважаючи на виплату паю, [PERSON] не отримав свідоцтво про право власності на квартиру, що підтверджується відповіддю ТОВ «ЗМБТІ» за вих. №6984 від 09.07.2018р., який надано на запит приватного нотаріуса ЗМНО Бахматської Т.М., та з якого вбачається, що в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], правовстановлюючих документів на квартиру № 62 не міститься. Згідно з відомостями, що містяться в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 16.06.2018р. право власності зареєстровано за [PERSON] лише на 1/2 частину квартири [ADDRESS] на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 09.06.2015р. справа №337/1453/15-ц, як на спільне майно подружжя. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до довідки № 04-42/3-6/1364 від 16.07.2018р., виданої Департаментом реєстраційних послуг управління державної реєстрації фізичних осіб по Хортицькому району [PERSON] був зареєстрований за адресою спадкової квартири з 30.11.1971р. по 03.12.2015р. (помер [INFO].) Разом з ним на дату смерті були зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Однак, відповідно до рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17.02.2017р. [PERSON] в квартирі не мешкає з 1996 року та визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, [PERSON] не прийняв спадщину, оскільки фактично не мешкав у квартирі та не звернувся з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. На підставі ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Враховуючи вищевказане, суд вважає, оскільки позивач прийняв спадщину відповідно до статті 1268 ЦК України та звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але в отриманні свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини крім [PERSON] ніхто не звертався, відповідач позов визнала, суд вважає позовні вимоги позивача у повному обсязі обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст. 206 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом не встановлено, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Також суд враховує, що у своїй заяві позивач наполягає на застосуванні положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, надавши суду відповідну заяву, суд приходить до висновку щодо зобов'язання управління Державної казначейської служби України у Хортицькому районі міста Запоріжжя, Запорізької області, повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1301 грн., що підтверджується квитанцією № П123/6706334/1 від 16.07.2018р. Таким чином грошова сума у розмірі 650,50 грн. підлягає повернення позивачеві управлінням Державної казначейської служби України у Хортицькому районі міста Запоріжжя, Запорізької області, відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України.

Outcome: approved