Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначає, що головний лікар комунально-профілактичного закладу « Бобровицька ЦРЛ» [PERSON] звернувся з листом до голови Чернігівської обласної державної адміністрації [PERSON]. В даному листі [PERSON] розповсюдив інформацію , яка є недостовірною , такою, що завдає шкоди честі , гідності , діловій репутації позивача, а тому підлягає спростуванню , виходячи з наступного. В листі зазначено, що « Бобровицький район занурився в гірші роки «Радянського застою , головним принципом якого була фраза : «була б людина, а справу на неї склепати можна».Усе почалося з інспірування «хабарництва» колишнього голови райдержадміністрації [PERSON], який посмів незадовго до цього вказати на неправомірні дії «закулісного менеджера районного життя», Герою України , керівнику ТОВ «Земля і воля» [PERSON]. Із даного тексту йдеться про те , що [PERSON] вказав на неправомірні дії « [PERSON] , після чого відносно [PERSON] розпочалося кримінальне провадження. Позивач не займає посаду у правоохоронних органах ( органах досудового розслідування) , а тому не має будь-яких важелів впливу на дані органи , відносно [PERSON] порушене кримінальне провадження. Отже обвинувачення відповідачем позивача у «інспіруванні хабарництва» є негативною та неправдивою інформацією. Відповідач в листі вказує також , що на час виборів до місцевих рад район залишився без очільника . Тому тіньовим керівництвом « було зроблено все, щоб викривити результати волевиявлення людей , знівелювати справжні результати голосування за кандидатів від партії «[PERSON] Порошенка»Солідарність». Ця інформація є неправдивою , може бути перевірена, а відповідач зобов»язаний надати на огляд суду та позивача наявні судові рішення щодо порушення прав виборців та факту викривлення результатів волевиявлення людей у день виборів. В листі також зазначено , що «оскільки член партії «[PERSON] Порошенка»Солідарність» [PERSON] посмів самовисунутися кандидатом в мери на противагу від кандидата .[PERSON] , на нього посипалися нісенітні звинувачення , нищівна критика, погрози , з боку «відомої на всю округу особи». Дана інформація є неправдивою . Позивач маючи інформацію щодо незаконних оборудок публічної особи, яка висуває свою кандидатуру у мери , тобто на державну посаду , подав заяву до поліції про вчинення кримінального правопорушення, проводиться слідство. Отже це не є нісенітними звинуваченнями. Також неправдивою є інформація про погрози відносно [PERSON] з боку позивача, відповідач повинен надати докази. В листі вказується, що з посади був звільнений член партії «[PERSON] Порошенка» Солідарність» , начальник відділу освіти [PERSON], який не підлабузнювався і мав в районі власну думку. Звинувачення щодо причетності позивача до його звільнення є неправдивою інформацією , так як він був звільнений Бобровицькою райдержадміністрацією , в якій позивач не працює. Відповідач також звинувачує позивача в тому , що проводилися перевірки фінансово-господарської діяльності комунального лікувально-профілактичного закладу . Ці звинувачення є неправдивою інформацією, так як позивач не перебуває на посаді в органах, які здійснювали перевірку. Крім того є негативною, неправдивою інформація про розгорнуту боротьбу щодо члена партії «[PERSON] Порошенка»Солідарність» [PERSON], який не поділяє думку позивача з приводу питання об»єднання громад. З огляду на зміст ч.1 ст.275 ЦК України , п.15 Пленуму Верховного суду України від 24.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі, фізичної особи , також ділової репутації фізичної та юридичної особи» , позивач вважає, що в листі відповідача є склад правопорушення , наявність якого є підставою для задоволення позову, зокрема : -викладена в листі інформація була доведена до відома голови ОДА та широкого кола , шляхом публікації в газеті, --інформація стосувалася позивача, -- поширена інформація є недостовірною, --інформація завдає шкоди , порушуючи особисті немайнові права , а саме право на гідність, ділову репутацію. - Відповідно до п.18 вищезазначеної постанови , ст.277 ЦК України , п.10 ЦПК України обов»язок довести , що поширена інформація є достовірною покладається на відповідача. Поширена інформація завдає шкоди діловій репутації позивача, який є кандидатом економічних наук, вченим агрономом. Гендиректором надпотужного сільськогосподарського підприємства, Героя України, нагородженого орденом «Знак Пошани», особою, яка обиралася народним депутатом України . виконувала обов»язки радника двох прем»єр міністрів України. Поширена інформація відповідачем є саме викладенням неправдивих фактів, а не оціночним судженнями з огляду на положення ст.. 37-1 Закону України «Про інформацію»», рішень Європейського суду з прав людини «Українська Прес- група проти України» , «,Лінгенс проти Австрії» . Згідно ст.277 ЦК України , якщо особа , що поширила недостовірну інформацію не доведе протилежного , інформація вважається негативною і підлягає спростуванню в спосіб, в який була поширена. Отже позивач , виходячи в вищезазначеного, просить визнати інформацію щодо нього недостовірною та зобов»язати відповідача спростувати її , шляхом направлення листа голові ОДА [PERSON] В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] вимоги не визнала , просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON], який представляє також інтереси відповідача [PERSON] вимоги визнав, вважає їх такими , що підлягають задоволенню. В судовому засіданні було досліджено ряд письмових доказів, поданих сторонами. Заслухавши думку учасників процесу , дослідивши письмові докази , суд приходить до наступного висновку. Ст.32 Конституції України \~передбачає, що «Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.» Стаття 34 Конституції України передбачає, що «Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.» Нормами\~ст. 277 ЦК України\~передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Закон України «Про інформацію», зокрема стаття 2 визначає основні принципи інформаційних відносин, як от - гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Частиною 2 статті 29\~Закону України «Про інформацію»\~передбачено, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Стаття 30\~Закону України «Про інформацію»\~передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Згідно до п.15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже під поширенням інформації слід розуміти зокрема: доведення її до відома хоча б однієї особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У відповідності до п.9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Аналізуючи позовні вимоги [PERSON] наведеним нормам законодавства суд приходить до наступного висновку. Позивачем вірно визначена особа відповідач [PERSON], який звернувся з листом до голови Чернігівської обласної адміністрації . Інформація , що викладена в листі безпосередньо стосується позивача [PERSON] Представник відповідача [PERSON] не заперечує факт надіслання даного листа голові Чернігівської обласної державної адміністрації. Отже інформація , викладена в листі доведена до відома конкретної особи . З метою відокремлення із оскаржуваної інформації фактичних даних та оціночних суджень, оскільки позиція захисту відповідача [PERSON] ґрунтується саме на тому, що в листі має місце викладення оціночних суджень, критика , суд зазначає наступне. Стаття 1 Закону України «Про інформацію»\~визначає поняття інформації, як документованих або публічно оголошених відомостей про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та довкіллі. Інакше кажучи, інформація як така\~це відомості про конкретні факти. Згідно з статтею 30\~Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. На такому поділі інформації неодноразово наполягав у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини. Так, зокрема, у рішенні у справі «Фельдек проти Словаччини» від 12 липня 2001 р. зазначено: «Суд розрізняє фактичні повідомлення та оціночні судження. Вимогу щодо доведення істинності оціночного судження неможливо дотримати, така вимога порушує свободу вираження поглядів, яка є основною частиною права, гарантованого ст. 10 Конвенції з прав людини». Таким чином, різниця між наведеними поняттями полягає й у тому, що навпроти від оціночних суджень, факти можуть бути підтвердженими та перевіреними. Однак, залишається питання, чи захищаються законом оціночні судження, які базуються на неправдивих відомостях. Звернувшись до практики Європейського суду з прав людини привертає увагу те, що суд детально аналізує суть думки та контекст, в якому вона була викладена, і не завжди захищає судження, викладені як оціночні, якщо вони не мають достатніх фактичних підстав. У деяких справах суд вказує, що навіть у випадку, коли твердження зводиться до оціночного судження, необхідність втручання може залежати від того, чи є достатні фактичні підстави для висловлення такого оціночного судження, оскільки навіть оціночне судження, яке не має під собою фактичних підстав, може бути таким, що не підлягатиме захисту. Зважаючи на наступне, суд вважає за необхідне дослідити кожне речення, яке оскаржується окремо та в цілому в контексті та дати їм відповідну оцінку. Якщо проаналізувати кожне речення листа окремо та в контексті , то видно , що [PERSON] викладає в листі конкретні факти , вважаючи їх доведеними , які можуть бути перевірені. Так вважає , що фактичним керівником Бобровицького району є позивач , який безпосередньо вирішує всі питання в районі і має безпосереднє відношення до викладеного в листі. В ході підготовки до розгляду справи представник відповідача надала ряд доказів , які свідчать про той факт , що сторона відповідача намагалася довести правдивість викладеної інформації , а натомість отримала відповіді , які документально підтверджують протилежне. Згідно відповіді управління внутрішньої безпеки в Чернігівській області перевірка Бобровицької ЦРЛ проводилася по заяві [PERSON] Відповідно до наданої публікації питання порушення кримінального провадження щодо [PERSON] було вирішено згідно повідомлення [PERSON] Позивач не є працівником правоохоронних органів , отже жодним чином впливати на їх рішення не може . Щодо втручання позивача в виборчий процес , звільнення [PERSON] , то відповідачем не надано жодного документального підтвердження вказаних фактів рішень судів , офіційних довідок , оскільки лише офіційні висновки компетентних органів можуть бути підтвердженням зазначених даних . Позивач не член виборчої комісії , не працівник райдержадміністрації. Представником відповідача надано також копії газетних статей в яких позивач висловлює свою позицію щодо питання об»єднання громад , яка є протилежною від позиції [PERSON] та свою позицію щодо кандидата на посаду голови міської ради [PERSON] , якого вважає недостойним обіймати вказану посаду . Щодо [PERSON] сам відповідач зазначає , що позивач критикує позицію вказаної особи , до речі відкрито висловлюючи свою позицію , без застосування непристойних висловлювань . Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Суду не надано доказів , що розгорнута боротьба проти [PERSON] та не зазначено в який саме спосіб вона ведеться. Положення вищезазначеного рішення та Рішення Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» в якому вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів» стосуються і публікацій щодо [PERSON], який зареєстрував свою кандидатуру претендентом на посаду мера міста. Крім того в матеріалах справи є заява позивача , в якій він звертається до УМВС України в Чернігівській області щодо порушень закону [PERSON] та просить провести розслідування . Отже питання нісенітності таких звинувачень визначать компетентні органи. Щодо погроз на адресу [PERSON] , то відповідачем не надано жодного доказу застосування погроз . Компетентним органом є орган державної влади, що забезпечує у межах своїх повно- важень реалізацію державної політики в певній сфері. В даному випадку необхідно звернути особливу увагу на те, що такому органу повинні бути надані законом повноваження на здійснення певних дій, в тому числі перевірку інформації. Саме тому при визначенні складу правопорушення в справах по захисту честі, гідності та ділової репутації слід ретельно перевіряти, чи було надіслано звернення особою саме до органу, котрий компетентний розглянути питання та прийняти певні заходи. В іншому випадку, надсилання особою звернень, в яких міститься недостовірна інформація до органів, котрі не уповноважені законом на проведення перевірки зазначених відомостей, слід розцінювати як зловживання правом та притягувати таких осіб до відповідальності. В судовому засіданні було встановлено факт звернення відповідача до органу , не компетентного розглядати , перевіряти викладену інформацію , який переслав для перевірки фактів лист до компетентних органів , отже має місце зловживання особою своїми правами на звернення , підкріплене впевненістю , що голова адміністрації , будучи однопартійцем відповідача «приструнить» позивача , вбачається прямий умисел на те, щоб зганьбити честь, гідність та ділову репутацію позивача . При розгляді справ, що стосуються спростування недостовірної інформації, яка була викладена у листах та зверненнях до державних органів, слід перевіряти джерела інформації, про яку зазначається у таких листах, та реальну можливість особи, яка надіслала звернення бути субєктом звернення. Тобто належить перевіряти чи мала особа, що зазначена в зверненні, повноваження на звернення від групи осіб , чи стосується інформація, яка підлягає перевірці безпосередньо особи або осіб, яких вона представляє. Дана позиція повністю узгоджується з п. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду не надано доказів щодо надання , вказаними в листі особами повноважень на представлення їх інтересів. Честь і гідність - важливі духовні нематеріальні блага, втілені у самій особистості (громадянина або організації). Вони визначають добре ім"я людини та позитивну репутацію організації. Право на честь і гідність громадянина є конституційним. Законодавство не роз"яснює термінів "честь" і "гідність". Честь у науці цивільного права визначається, як певна соціальна оцінка особистості, що формується у процесі суспільного життя, діяльності і спілкування людей та організацій з таких об"єктивних показників, як вчинки, погляди та інші явища суспільного життя. Умовно можна визначити, що честь - це морально-політична поведінка особи в даному суспільстві. Гідність - це певна самооцінка особистості своїх ділових, моральних та інших соціальних якостей, оскільки вона гарантується на її соціальній оцінці, то і честь, і гідність розглядаються у зв"язку між собою. Якщо людина адекватно оцінює свою поведінку, то вона є завжди гідною людиною. Ділова репутація - це певний імідж особи. Змістом права громадян і організацій на честь і гідність є їхня юридично забезпечена можливість вимагати від оточуючих осіб утримання від будь-яких дій, які порочать їх честь і гідність. В цьому випадку посягання заключається в розповсюдженні відомостей, які принижують честь, гідність, ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загально визнаних правил співжиття та принципів людської моралі. Позивач є знаною людиною в районі , в регіоні, в Україні та за її межами , як вчений , досвідчений керівник, меценат та свого часу політичний діяч , є особою якій присвоєно почесні та високі звання , яка заслужила нагороди та подяку від багатьох людей , а тому поширення неправдивої інформації підриває авторитет , шкодить діловій репутації і позивач вимушений був прикласти немало зусиль для спростування цієї негативної інформації . Виходячи з вищезазначеного суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими , що підлягають задоволенню, оскільки ним було доведено , що мало місце поширення інформації , а не висловлювання оціночних суджень , поширена інформація є негативною , неправдивою, такою що принижує честь , гідність та ділову репутацію. Відповідач не довів , що інформація є правдивою. В ст. 277 ЦК України зазначено, що спростування відбувається в той же спосіб , яким була поширена інформація. Стосовно строку спростування , то на думку суду строк для виконання рішення повинен визначатися при примусовому виконанні , а при набранні рішенням законної сили відповідач негайно повинен спростувати неправдиву інформацію. Крім того суд звертає увагу , що ч.3 ст.277 ЦК України виключена , а тому суд при прийнятті рішення положення даної статті до уваги не приймав.

Outcome: partial