Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

21 березня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON], [PERSON] Зіни Миколаївни про захист честі та гідності фізичної особи. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що вона працює на посаді директора Чепоніської ЗОШ І-ІІ ступеня с. Чепоноси, Хотинського району, Чернівецької області з 01.09.2009 року і по даний час. Вказує, що так як вона є директором школи, то на неї покладено ряд функціональних обовязків, які повязані з організаційною, господарською та кадровою діяльністю. Зазначає, що відповідач по справі [PERSON] на протязі деякого часу працював на тимчасовій посаді оператора котельні Чепоніської ЗОШ, але по стану здоровя в березні 2015 року був звільнений з даної посади. Факт звільнення з посади йому не сподобався і з того часу разом з [PERSON] розпочали між колективом школи та мешканцями с. Чепоноси, Хотинського району, Чернівецької області поширювати неправдиві відомості відносно неї, якими зганьбили її честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема зазначає, що основне поширення неправдивих, ганебних відомостей здійснювалось 05.02.2016 року в приміщенні Чепоніської ЗОШ, шляхом повідомлення присутніх у школі осіб, мешканців с. Чепоноси: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що вона являється особою яка отримує незаконну винагороду від працівників школи за будь-які дії, а також і те що вона є непорядною людиною. У звязку з неправомірними діями відповідачів вона звернулась з письмовою заявою до Хотинського відділення поліції Кельменецького відділу поліції в Чернівецькій області, в якій зазначила вищевказані обставини. Працівниками Хотинського відділення поліції скаргу було перевірено та 12.02.2016 року прийнято висновок, згідно якого з відповідачем [PERSON] проведено профілактичну бесіду. Зазначає, що від дій відповідачів, щодо розповсюдження проти неї неправдивих відомостей, погіршився стан її здоровя і вона змушена була декілька днів проходити лікування в неврологічному відділенні Хотинської районної лікарні. Зазначає, що поширені відомості відповідачами не відповідають дійсності і ганьблять її гідність та честь в очах чоловіка, дітей, працівників школи та мешканців с. Чепоноси, Хотинського району, Чернівецької області де вона працює. Вона ніколи не отримувала будь-яку незаконну винагороду, тим більше від працівників школи, ніколи не вела себе зухвало, не вживала спиртні напої та наркотики, не порушувала громадський та інші законом встановлені порядки, не порушувала внутрішній розпорядок школи та трудовий порядок. Тому підтримуючи вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та прийняти рішення яким зобовязати відповідачів [PERSON]С та [PERSON] спростувати перед її сімєю та колективом Чепоніської ЗОШ І-ІІ ступеня поширені ними недостовірні відомості згідно яких, вона являється особою, яка отримує незаконну винагороду від працівників школи за будь-які дії, а також і те що вона є непорядна людина та жінка легкої поведінки. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Суду пояснила, що вона працює директором Чепоніської ЗОШ І-ІІ ступеня на протязі семи років. З відповідачами [PERSON] та [PERSON] до дня їх звільнення працювала протягом шести років і ніяких конфліктних ситуацій з ними раніше не було. Звільнення відповідачів з роботи відбувалося згідно чинного законодавства. Тільки вже під час наради в школі в лютому 2016 року відповідач [PERSON] висловився в її адресу та назвав її «шмаркачкою», а відповідач в справі [PERSON] поширювала відносно неї недостовірну інформацію про те, що вона з колективу школи щомісяця збирає по 300 євро, а з працівників технічного обслуговування школи по 300 гривень. Вказала, що ця інформація є недостовірною, тому вона просить суд, щоб відповідачі її спростували. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] допитаний також в судовому засіданні як свідок пояснив, що 05 лютого 2016 року його викликали до школи з приводу розгляду скарги, вказав, що він скаргу писав з приводу скорочення його посади. Тоді в школі [PERSON] висловилася в його адресу, що він алкоголік, на що він їй відповів що вона «шмаркачка». Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити позивачу в їх задоволенні. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали в судовому засіданні аналогічні покази, та пояснили, що 05.02.2016 року під час проведення наради в школі з приводу того, що директор [PERSON] бере хабарі виникла суперечка між [PERSON] та [PERSON], який висловився в адресу [PERSON] та назвав її «шмаркачкою». Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що під час наради в школі [PERSON] сказала [PERSON], що він алкоголік, а той у відповідь сказав, що вона «шмаркачка». Також вказав, що [PERSON] [PERSON] не ображала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він не був присутнім під час наради в школі, тому з цього приводу пояснити нічого не може. Вислухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Судом встановлено, що позивача [PERSON] призначено директором Чепоніської ЗОШ І-ІІ ступеня с. Чепоноси, Хотинського району, Чернівецької області з 01.09.2009 року (а.с.6). Відповідно до висновку Хотинського відділення поліції Кельменецького відділу поліції в Чернівецькій області вбачається, що заява [PERSON] від 12.02.2016 року розглянута і по ній проведено ретельну перевірку та з відповідачем в справі [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру про недопущення вчинення протиправної поведінки в подальшому (а.с.8-9). За змістом ст. 34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушують їх прав. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно зі ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3 - 5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України "Про пресу", ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Таким чином, вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того, суд при вирішенні даного спору керується нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка була ратифікована Україною 17.07.1997 року, а також розясненнями наданими Європейським судом з прав людини. Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року, яке набрало статусу остаточного 19.12.2012 року, ухваленого у справі «Мирський проти України», було встановлено порушення ст.10 Конвенції. При цьому, суд зазначив, що згідно з усталеною практикою суду, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги парламентаризму, толерантності та відкритості думок, без яких немає «демократичного суспільства». Як передбачено статтею 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні тлумачитись чітко, а потреба в будь-яких обмеженнях має бути переконливо встановлена. Суд зазначає, що наявність фактів може бути продемонстрована, в той же час як достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночного судження виконати неможливо, і така вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. З огляду на приписи ст. 277 ЦК України, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, які викладені в абзацах 3-5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків. При цьому, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України «Про пресу») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Також слід зазначити, що згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 21 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 цієї Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Аналогічний висновок міститься у справах Європейського Суду з прав людини Лінгенс проти Австрії (1986 рік) та Обершлік проти Австрії (ІІ) (1997рік) Крім того, відповідно до положень абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. При цьому, вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Отже, як встановлено судом, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Як встановлено судом, позивач обіймає керівну посаду, а саме директора Чепоніської ЗОШ І-ІІ ступеня с. Чепоноси, Хотинського району, Чернівецької області й відповідно належить до числа публічних осіб, тому остання відкрита для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики, щодо такої особи та виконання нею своїх посадових і службових обов'язків є значно ширшою. Таким чином, ознайомившись зі змістом спірної інформації, суд вважає, що вона не містить відомостей, виражених у формі твердження, що принижують ділову репутацію позивача з точки зору законів, моралі та звичаїв і можуть бути об'єктом моральної оцінки членів суспільства та є за своєю суттю оціночними судженнями відповідачів з приводу виконання обовязків позивачем на відповідність посади як посадова особа, що і спростовує позовні вимоги викладені позивачем [PERSON] та її представником [PERSON], а також пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]Й, [PERSON], які були надані в судовому засіданні. Згідно ст.88 ЦПК України у разі відмови позивачу в задоволенні позовних вимог судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed