Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить скасувати та визнати недійсними рішення Любомльської міської ради Волинської області № 24/68 від 12.08.2005 року в частині затвердження проектів землеустрою і передачі [PERSON] у власність земельних ділянок площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,12 га для ведення садівництва; визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 23.11.2017 року № 779, № 780, за якими право власності на ці земельні ділянки перейшло до відповідача [PERSON] ; зобов`язання останнього повернути земельні ділянки з кадастровими номерами 0723310100:01:027:0018 та 0723310100:01:027:0019 у комунальну власність за актом приймання-передачі. Заявлені позовні вимоги обґрунтував тим, що земельні ділянки за вищевказаним оспорюваним рішенням Любомльської міської ради знаходяться по [ADDRESS] та займають частину прибудинкової території загальною площею 0,3462 га 12-ти квартирного будинку [ADDRESS] по цій же вулиці, яка була виділена для будівництва цього будинку рішенням виконкому Любомльської міської ради народних депутатів від 21.05.1982 року № 125 з подальшим винесенням меж земельної ділянки на місцевості. У 1986 році він та інші жильці отримали у цьому будинку квартири та огороджену відповідну територію, яку використовували до того часу, доки [PERSON] не звернулась у 2014 році до нього та інших власників квартир із позовом про усунення перешкод у користуванні переданими їй рішенням міської ради у власність земельними ділянками. Після смерті [PERSON] ці земельні ділянки в порядку спадкування перейшли у власність сина [PERSON] , який в липні-серпні 2016 року самовільно демонтував огорожу та дровітні, які були зведені ще у 1987 році на прибудинковій території збудованого 12-ти квартирного житлового будинку, і на цій території встановив свою огорожу, що й слугувало підставою для звернення до суду із цим позовом. Вважає, що рішеннями Любомльського районного суду від 30.04.2015 року та апеляційного суду Волинської області від 22.07.2015 року, якими у задоволенні позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками відмовлено, доведено надання їй оспорюваним рішення міської ради у власність цих земельних ділянок з порушенням чинного законодавства. Любомльська міська рада не приймала рішення про вилучення частини земельної ділянки, наданої згідно рішення від 21.05.1982 року № 125 під будівництво 12-ти квартирного житлового будинку. Крім цього, відведені [PERSON] земельні ділянки не відповідають фактичним розмірам і конфігурації земельних ділянок, що перебували у її користуванні відповідно до схематичного кварталу [ADDRESS] . Рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва міською радою взагалі не приймалось, а погоджений проект землеустрою не пройшов державної експертизи. Розробники землевпорядної організації не проводили топографо-геодезичних робіт і не були безпосередньо присутніми на земельній ділянці. Акт про встановлення меж границь земельної ділянки в натурі та передачу на зберігання встановлених межових знаків оформлявся в офісі без виїзду на місце розташування земельних ділянок та межові знаки на місці цих ділянок не встановлювались. Частина цих земельних ділянок знаходиться під об`єктами інженерної інфраструктури (стічної каналізації), яка не може передаватись у приватну власність. Порушення ряду норм ЗК України при виділенні [PERSON] у власність земельних ділянок також констатована у відповіді Державної інспекції сільського господарства у Волинській області. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому вказав, що позивач не надав доказів (правовстановлюючих документів відповідно до ст.125 ЗК України) на підтвердження свого права на спірну земельну ділянку, відповідно не довів порушення прийнятим міською радою рішенням свого права та інтересу. Крім цього, його представник подала заяву про застосування строку позовної давності, оскільки про прийняте міською радою рішення від 12.08.2005 року позивачу було відомо ще у квітні 2015 року, про що він сам зазначає у позовній заяві і це доводиться прийнятим за позовом [PERSON] рішенням Любомльського районного суду від 30.04.2015 року. У письмовій заяві у формі відзиву представник позивача заперечив наявність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позивач [PERSON] звертався до суду з аналогічним позовом до [PERSON] у березні 2017 року, однак провадження у справі було закрите у зв`язку зі смертю відповідача. Тому у відповідності до п.1 ч.1 ст.263 ЦПК України перебіг строку позовної давності зупинився. Про спадкоємця у спірних правовідносинах позивач дізнався у травні 2018 року, а в грудні цього ж року звернувся до суду із цим позовом, тобто до спливу трирічного строку позовної давності. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що проживає у 12-ти квартирному будинку з 1986 року. Право власності на квартиру було оформлене на жінку, яка померла. ОСББ у цьому будинку не створювали. Представник позивача, окрім наведеного у позові обґрунтування, вказав, що позивач має право на подання цього позову, оскільки зареєстрований в одній із квартир багатоквартирного будинку, відповідно має право на користування земельною ділянкою, закріпленою за цим будинком. Просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, свої права та інтереси доручив представляти представнику Макарі О.Є. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з викладених у відзиві мотивів та підтримала заяву про застосування строку позовної давності. Також вказала на відсутність правових підстав для скасування рішення міської ради, оскільки при затвердженні проекту відводу земельних ділянок були перевірені усі документи щодо права на ці земельні ділянки інших осіб. Експертний висновок про невідповідність конфігурації земельної ділянки по справі відсутній, а усі надані позивачем документи не є належними і допустимими доказами, оскільки носять лише інформаційний характер. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник Любомльської міської ради при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. Оспорюваним рішенням Любомльської міської ради від 12.08.2005 року № 24/68 затверджено проекти щодо відведення [PERSON] земельних ділянок по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,10 га та для ведення садівництва площею 0,12 га. Ці земельні ділянки передані у власність [PERSON] за рахунок земель Любомльської міської ради, не наданих у власність та користування. По сусідству з домоволодінням [PERSON] по [ADDRESS] знаходиться 12-ти квартирний будинок, під будівництво якого рішенням виконкому Любомльської міської ради народних депутатів від 21.05.1982 року № 125 будинкоуправлінню № 1 було виділено земельну ділянку загальною площею 0,3462 га, з яких: 0,1588 га за рахунок вільних земель міськземфонду та 0,1874 га за рахунок домоволодіння [PERSON] . 12.04.1982 року на замовлення будинкоуправління № 1 виконкому Любомльської міської ради народних депутатів був виготовлений будівельний паспорт. Відповідно до акту вибору земельної ділянки від 20.05.1982 року земельна ділянка для будівництва 12-ти квартирного житлового будинку розміщена в [ADDRESS] на садибах [ADDRESS] ; із півночі межує із садибою при будинку [ADDRESS] . Згідно із актом про винесення в натуру меж земельної ділянки для будівництва державних і кооперативних будівель від 24.05.1982 року на виділеній під будівництво 12-ти квартирного житлового будинку земельній ділянці закріплені межові знаки на місцевості, які передані під охорону забудовнику (будинкоуправлінню № 1). В квартирі [ADDRESS] з 26.06.1996 року зареєстрований і проживає позивач [PERSON] , що підтверджується копією його паспорта громадянина України серії [NUMBER] та довідкою відділу ЦНАП виконкому Любомльської міської ради від 06.09.2019 року. Власником цієї квартири відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав від 04.09.2019 року є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.05.2013 року. Попереднім власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.1992 року була [PERSON] . 26.08.2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до жителів 12-ти квартирного житлового будинку, у тому числі до позивача [PERSON] , із позовом про усунення перешкод у користуванні виділеними їй рішенням міської ради від 12.08.2005 року № 24/68 у власність земельними ділянками, оскільки відповідачі на них самочинно збудували сараї (дровітні), літню кухню та розробили грядки, чим порушують її право власності. Рішенням Любомльського районного суду від 30.04.2015 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено за його безпідставністю, у зв`язку із встановленням порушень вимог земельного законодавства при відведенні і наданні їй у власність зазначених земельних ділянок. Зазначене рішення місцевого суду скасоване рішенням апеляційного суду Волинської області від 22.07.2015 року, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, однак з інших підстав, а саме: за відсутністю доказів того, що ці споруди і грядки знаходяться саме на належних їй земельних ділянках, а не на прибудинковій території 12-ти квартирного житлового будинку чи інших землях, належних Любомльській міській раді. У 2016 році із питанням незаконності передачі [PERSON] у власність земельних ділянок позивач [PERSON] звертався в прокуратуру Волинської області. Його заява також перебувала на розгляді Державної інспекції сільського господарства у Волинській області, Волинської обласної державної адміністрації, Любомльської міської ради. В кінцевому результаті йому було роз`яснено, що даний спір підлягає вирішенню в судовому порядку. У 2017 році позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом аналогічного характеру до Любомльської міської ради та [PERSON] , однак у зв`язку зі смертю останньої 20.02.2017 року ухвалою Любомльського районного суду від 11.04.2017 року провадження за цим позовом було закрите. Право власності на земельні ділянки площею 0,10 га та 0,12 га по [ADDRESS] набув син [PERSON] , відповідач по справі [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом на підставі свідоцтв про право на спадщину від 23.11.2017 року №№ 779, 780, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.09.2019 року. Отже, аналізом наведених доказів встановлено, що позивач [PERSON] , як мешканець 12-ти квартирного житлового будинку, оскаржує рішення Любомльської міської ради про передачу [PERSON] у власність земельних ділянок, частина яких займає прибудинкову територію цього багатоквартирного будинку, тобто фактично у зв`язку із виниклою накладкою земельних ділянок. Частина 1 статі 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із п.10 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із п."г" ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Наведені норми законодавства дають підстави для висновку, що право на оспорювання та оскарження акта органу державної влади, органу місцевого самоврядування, що стосується розпорядження або користування земельною ділянкою, належить власнику, землекористувачу такої земельної ділянки або особі, яка доведе, що відповідно до законодавства звертається в інтересах цих осіб за захистом порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Чинною на час надання земельної ділянки для будівництва 12-ти квартирного житлового будинку статтею 87 Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року було передбачено, що земельні ділянки для житлового, промислового та іншого капітального будівництва надаються державним підприємствам, організаціям і установам, а також житлово-будівельним кооперативам та окремим громадянам для індивідуального житлового будівництва у безстрокове користування за рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів у відповідності з генеральним планом розвитку і забудови міста. Стаття 20 цього кодексу визначала, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Нормативне регулювання правового режиму земельних ділянок багатоквартирних жилих будинків вперше було визначене у ст.42 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року. До статті 42 ЗК України та ряду норм Цивільного кодексу України були внесені зміни прийнятим 14.05.2015 року Законом України № 417-VІІІ "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" (далі - Закон № 417-VІІІ), який визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління. Згідно із п.1 ч.1 ст.1 Закону № 417-VІІІ багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст.42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Відповідно до ч.2 ст.42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.3 ст.42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Згідно з ч.4 ст.42 ЗК України розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. За змістом ч.1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до п."д" ч.2 ст.92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. За статтями 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". У пункті 4 частини 1 статті 1 Закону № 417-VІІІ визначено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Згідно із п.6 ч.1 ст.1 Закону № 417-VІІІ спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. За змістом ч.5 ст.5 Закону № 417-VІІІ замовник будівництва або попередній власник будинку зобов`язаний передати паспорт об`єкта будівництва та один примірник технічної документації на будинок згідно з переліком, визначеним центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства, співвласникам в особі їх об`єднання або особі, уповноваженій співвласниками у передбаченому цим Законом порядку. У разі якщо об`єднання співвласників багатоквартирного будинку не створено та уповноважену особу не визначено, паспорт об`єкта будівництва та примірник технічної документації на будинок передаються управителю, якщо його обрано відповідно до закону. Стаття 382 ЦК України визначає, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що співвласники багатоквартирного будинку набувають права власності чи права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення їх житлових, соціальних і побутових потреб, після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у вставленому законом порядку. Розміри та конфігурація такої земельної ділянки визначаються на підставі відповідної технічної документації із землеустрою, яка подається на затвердження уповноваженому на прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування. Зазначене у статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" поняття "права на земельну ділянку" варто розуміти як оформлене у встановленому законом порядку право власності чи право постійного користування. Лише після оформлення такого права розміри і конфігурація земельної ділянки вважаються встановленими. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 року по справі № 569/16666/16-ц, у якій також вказав, що у відповідності до ч.1 ст.16, ст.391 ЦК України, ч.2 ст.152 ЗК України до суду із позовом про визначення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод в користуванні нею може звертатись особа, яка у встановленому законом порядку набула право власності або право користування такою земельною ділянкою. З пояснень позивача [PERSON] та відповіді Любомльської міської ради від 10.07.2019 року на запит суду встановлено, що об`єднання співвласників будинку по [ADDRESS] не створювалось і не реєструвалось. Як встановлено у справі, для будівництва 12-ти квартирного житлового будинку земельна ділянка площею 0,3462 га виділялась будинкоуправлінню № 1 виконкому Любомльської міської ради народних депутатів. Доказів, які б засвідчували право землекористування будинкоуправління № 1 у відповідності до ст.20 ЗК УРСР в редакції 1970 року, ні сторона позивача, ні Любомльська міська рада суду не надали. Крім цього, суду не надано доказів того, на балансі якої організації, підприємства чи установи на даний час перебуває зазначений багатоквартирний будинок, що здійснює управління цим будинками у відповідності до ч.1 ст.42 ЗК України, і чи передавалась такій організації, підприємству, установі технічна документація на цей будинок і чи оформлялось право постійного користування на земельну ділянку, на якій побудований цей будинок, у встановленому порядку. Відповідно до акту вибору земельної ділянки від 20.05.1982 року земельна ділянка для будівництва 12-ти квартирного житлового будинку розміщена в [ADDRESS] на садибах [ADDRESS] , [INFO] . Перевіреною з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформацією від 04.09.2019 року встановлено, що будь-яке право власності чи інше речове право по [ADDRESS] не зареєстроване. Аналогічно відсутні відомості про такі права по [ADDRESS] , що встановлено на підставі відповіді Любомльської міської ради від 10.07.2019 року, наданої на підставі наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації. Разом із цим, позивач у позові просить зобов`язати відповідача повернути спірні земельні ділянки у комунальну власність, тим самим стверджуючи їх належність до комунальної форми власності. Позивач не є власником квартири у багатоквартирному будинку, однак зміст його позовної заяви і надані в судовому засіданні пояснення фактично стосуються порушення відповідачами не його прав, а прав усіх власників квартир у цьому будинку, які до суду з відповідним позовом не звертались. За викладених обставин та з урахуванням вимог чинного законодавства суд вважає, що позивач як зареєстрований мешканець багатоквартирного будинку, не довів наявності у нього законного права на земельні ділянки за оспорюваним рішенням Любомльської міської ради в розумінні ст.ст.42, 93 ЗК України, ст.382 ЦК України, положень Закону № 417-VІІІ, а відтак вважати порушеними цим рішенням його права, які б потребували захисту в порядку ст.152 ЗК України, підстави відсутні. Таким чином, встановивши, що права позивача оспорюваним рішенням Любомльської міської ради № 24/68 від 12.08.2005 року не порушені з підстав, заявлених ним у позові, а інші заявлені позовні вимоги є похідними, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з таким висновком питання про застосування строку позовної давності за заявою представника відповідача [PERSON] суд не розглядає.

Outcome: dismissed