Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивував тим, що 23 серпня 2006 року з відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 014/4006/74/43797, згідно з яким надано кредит на суму 35 000,00 доларів США. 12 вересня 2008 року позичальником було змінено прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». В подальшому 30 березня 2009 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду № 1 до цього кредитного договору з метою зменшення фінансового навантаження. Однак позичальник припинив належним чином виконувати свої грошові зобов'язання за кредитним договором. 13 липня 2015 року [PERSON] було направлено вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором №114-0-0-00/15-38835. Зазначена вимога була отримана, однак не виконана відповідачем. Просить суд стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 014/4006/74/43797 від 23 серпня 2006 року в сумі 31 412,60 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 12 жовтня 2015 року еквівалентно 675 251,78 грн., яка складає із заборгованості за кредитом в сумі 28 091,31 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 603 856,64 гривень, заборгованості по відсоткам в сумі 3 321,29 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 71 395,14 гривень, прострочена заборгованість за відсотками 3 071,93 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 66 034,85 гривень та судовий збір в сумі по 10 128,78 гривень. 03 березня 2016 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів. З урахуванням заяви про зміну предмету позову свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» для здійснення операцій з іноземною валютою на території України, як засобом платежу або як застави для резидентів і нерезидентів, необхідним є індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції. Крім цього, відповідно до п. 2 ст. 13 цього Декрету, зокрема, уповноважені банки, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи. Тому вважає незаконним надання Банком їй кредиту в іноземній валюті, оскільки зазначенні кошти вона отримувала для укладення договору купівлі-продажу квартири Враховуючи те, що у позивача не було індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, тому позивач не міг напряму виконати п. 2.1 Кредитного договору без порушення законодавства України, а відповідач була змушена здійснювати конвертацію коштів у національну валюту, що призвело до додаткових витрат, які виразились у різниці між курсами купівлі та продажу валют. Також банком було порушено вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, мети, для якої споживчий кредит може бути використаний. Крім того, банком порушено вимоги ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та сфальсифіковано договір в частині відображення адреси фізичної особи, яка отримала фінансові послуги від банку. В кредитному договорі, похідних договорах та додатковій угоді від 23 серпня 2006 року зазначено адресу: [ADDRESS], хоча за цією адресою вона не була зареєстрована. Відповідач є матір»ю одиначкою та її малолітній син, які зареєстровані у придбаній квартирі, не мають іншого житла. Крім того, вважає порушенням ст. 41 Закону України «Про нотаріат» посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самоленко Ю.М. іпотечного договору б/н від 23 серпня 2006 року за місцем знаходження Іпотекодержателя, а саме: в [ADDRESS]. Підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідач також вважає, що відповідно до п. 1.6 Кредитного договору передбачено сплату позичальником кредитору комісії у розмірі згідно чинних тарифів, що є порушенням вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, а саме наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Позивачем також порушено вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, а саме, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так, умови п. 1.6 Кредитного договору, який передбачає сплату комісії позичальником у разі внесення змін до Кредитного договору та/або Іпотечного договору, є несправедливими. Окрім зазначеного несправедливими є також пункти 2.1,3.6,5.5,6.2,6.4,9,9.1 кредитного договору, згідно яких відповідальність передбачена лише для споживача, чим порушено принцип рівності сторін.Пункт 9.1 Кредитного договору, який фактично встановлює вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції), у разі невиконання ним зобов'язань за договором, також суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього, вимогам ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суперечать умови п.п. 5.6, 6.2 Кредитного договору, які передбачають 30-денний строк для повернення грошових коштів, з моменту одержання відповідної вимоги Банку, хоча нормою вищезазначеного Закону для споживачів кредиту, забезпеченого іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - термін встановлений у 60 календарних днів. Позивач вважає п. 2.1 Кредитного договору також і таким, що не відповідає вимогам ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме реалізація споживачу продукції, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою, а ціну продукції визначено неналежним чином. Не відповідає вимогам ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» п. 3.6 Кредитного договору, який передбачає забезпечення кредиту усім належним Позичальнику майном, коштами та активами, що належать йому на праві власності, коли і як вони були придбані, оскільки він порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач та співмірності вимог. Просить визнати кредитний договір № 014/4006/74/43797 від 23 серпня 2006 року недійсним та стягнути на її користь з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Представники позивача за первісним позовом Науменко О.В. підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Щодо зустрічних позовних вимог підтримав письмові заперечення від 30 березня 2016 року, в яких, зокрема, зазначено, що у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» наявні усі необхідні документи для здійснення банком валютних операцій, а саме генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (ліцензія та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Крім цього, з аналізу норм Положення правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, не вбачається необхідність одержання банком індивідуальної ліцензії, при наявності в останнього генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Також позивач за первісним позовом зазначає, що згідно п. 1.1 Кредитного договору, позичальнику було надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 35 000,00 дол. США, а тому твердження відповідача, що банком в позовній заяві зазначається про придбання нею квартири виключно за кошти банку не відповідає дійсності, що можна встановити з вище викладеного пункту Договору. Крім цього, своїм підписом під відповідним документом відповідач засвідчила, що ознайомлена у письмовій формі з кредитними умовами, зокрема: метою для якої кредит буде витрачений, наявними формами кредитування та відмінностями між ними, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, формами забезпечення, строком та відсотковою ставкою за кредитним договором, орієнтованою сукупною вартістю кредиту та вартістю послуги з оформлення договору про надання кредиту. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, вважає їх необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Крім цього в запереченнях зазначається також та обставина, що договір кредиту між сторонами був укладений 23 серпня 2006 року, проте з вимогами про визнання договору недійсним позивач за зустрічним позовом звернулась лише у 2016 році, чим пропустила строк на звернення до суду за захистом своїх прав. Із зазначених вимог представник позивача за первісним позовом просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідач в судове засідання не з»явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював [PERSON] Представник відповідача [PERSON] первісні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що банку повернуто суму виданого кредиту в повному обсязі. Підтримав зустрічні позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позову. Додатково пояснив, що відповідач скористалася правом повернення кредиту шляхом збільшення періодичних платежів, однак графік сплати кредиту у зв'язку з переплатою позивачем не перераховувався, що призвело до безпідставного отримання банком більшої суми коштів за рахунок не перерахованих відсотків. Дослідив в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. 23 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/4006/74/43797, згідно умов якого, останній було надано кредит на суму 35 000,00 доларів США, під 12 % річних строком на 240 місяців з 23 серпня 2006 року по 23 серпня 2026 року (а.с. 12-13 том 1). Позивачем надано відповідачу грошові кошти в розмірі 35 000,00 дол. США, що підтверджується банківською квитанцією від 23 серпня 2006 року (а.с. 123 том 1). 12 вересня 2008 року позичальником у зв'язку з реєстрацією шлюбу було змінено прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 24-26 том 1). 30 березня 2009 року між позичальником та банком було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 014/4006/74/43797, за якою сторони змінили строк кредиту на 91 календарний місяць та визначили датою остаточного погашення кредиту 23 березня 2034 року, а строк кредиту (строк користування кредитом) - 331 місяць (а.с. 20 том 1). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 23 серпня 2006 року № 014/4006/74/43797, заборгованість позичальника станом на 12 жовтня 2015 року становить в сумі в сумі 31 412,60 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 12 жовтня 2015 року еквівалентно 675 251,78 гривень, яка складає із заборгованості за кредитом в сумі 28 091,31 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 603 856,64 гривень, заборгованості по відсоткам в сумі 3 321,29 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 71 395,14 гривень, прострочена заборгованість за відсотками 3 071,93 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 66 034,85 гривень (а.с. 6-11 том 1). 13 липня 2015 року Публічним акціонерним товариством «Рафффайзен Банк Аваль» відповідачу направлено вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором №114-0-0-00/15-38835 від 23 серпня 2006 року (а.с. 22, 23 том 1). Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В постанові Верховного суду України у справі за № 6-145цс14 від 24 вересня 2015 року висловлена така правова позиція: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно п.12 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. 27 березня 1992 року Національним банком України видано Акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль» ліцензію № 10 на здійснення банківських операцій (а.с. 30 том 1), та дозвіл (а.с. 31-33 том 1), якими позивач уповноважений здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно п.12 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Згідно п. 6.5 кредитного договору банк має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим договором. Як вбачається з досліджених доказів, умови кредитного договору позичальником [PERSON] належним чином не виконані, в передбачені договором строки кредит не погашений. Тому утворилась заборгованість за невиконання умов договору станом на 12 жовтня 2015 року у розмірі 28 091,31 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 603 856,64 грн. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення відсотків у розмірі 3 321,29 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 71 395,14 грн. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України). Згідно п. 1.4. Кредитного договору процентна ставка за користування кредитними коштами складає 12 % річних. Судом перевірено розрахунок відсотків за несвоєчасне погашення кредиту та встановлено, що розрахунок зроблено з урахуванням умов кредитного договору: заборгованість по відсоткам становить у розмірі 3 321,29 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 71 395,14 грн. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Підставою визнання кредитного договору недійсним представником відповідача зазначено, що відповідно до пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» для здійснення операцій з іноземною валютою на території України, як засобом платежу або як застави для резидентів і нерезидентів, необхідним є індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції. Крім цього, відповідно до п. 2 ст. 13 цього Декрету, зокрема, уповноважені банки, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи. Тому вважає незаконним надання Банком їй кредиту в іноземній валюті, оскільки, зазначенні кошти вона отримувала для укладення договору купівлі-продажу квартири, враховуючи те, що у позивача не було індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, тому позивач не міг напряму виконати п. 2.1 Кредитного договору без порушення законодавства України, а відповідач була змушена здійснювати конвертацію коштів у національну валюту, що призвело до додаткових витрат, які виразились у різниці між курсами купівлі та продажу валют. Згідно п. 2.1 Кредитного договору Кредитні кошти призначені для використання на придбання квартири. Згідно положень абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється(частину першу статті 11 доповнено абзацом третім згідно із Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI). В п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Згідно ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Згідно п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Як роз'яснено у абз. 2 п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Крім того, у п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Оскільки Акціонерне поштово-пенсійний банк «Аваль» мав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення валютних операцій, то укладений кредитний договір в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідачем зазначено також порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, мети, для якої споживчий кредит може бути використаний. Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка була чинна на дату укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. З Додатку № 2 до постанови Правління № 27/1 від 13 березня 2006 року, підписаного відповідачем 23 червня 2006 року, вбачається, що відповідач своїм підписом засвідчує, що ознайомлена у письмовій формі: з кредитними умовами, зокрема, мета для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту тощо. Зміст умов зрозумілий (а.с. 148, том 1). Крім цього, згідно п. 3 Додаткової угоди №1 від 30 березня 2009 року до Кредитного договору № 014/4006/74/43797 від 23 серпня 2006 року позичальником підтверджено, що перед укладенням цієї додаткової угоди, він повідомлений в письмовій формі про усі умови споживчого кредитування в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується особистим підписом позичальника про його ознайомлення з умовами кредитування, які є невід'ємною частиною цієї Додаткової угоди, та немає зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною (а.с. 20, том 1). 01 липня 2006 року відповідачем було заповнено заяву - анкету позичальника у якій, зокрема, було узгоджено суму кредиту, строк кредитування, цільове призначення, а також встановлена відсоткова ставка за кредитом (а.с. 144-147, том 1). Крім цього, 03 серпня 2006 року позивачем було розроблено платіжний календар, який погоджений з відповідачем де, зокрема, зазначається основний борг в розмірі 35 000,00 дол. США та загальна сума відсотків у розмірі 57 634,46 дол. США, зазначена загальна сума кредитного зобов'язання із урахуванням кредиту із сумою відсотків та яка становить 92 634,46 дол. США (а.с. 14-19, том 1). Із вище викладеного суд доходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю в якій надано кредит, строку кредитування. Крім цього, з моменту виявлення у відповідача інтересу щодо одержання грошових коштів у кредит до моменту узгодження сторонами усіх умов договору пройшов значний проміжок часу, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення договору саме на зазначених умовах. Також суд вважає необґрунтованим твердження відповідача про втрати нею при здійснені обміну валюти з доларів США на українську гривню, які вона вважає повинні були увійти до орієнтовної сукупної вартості кредиту, оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували проведення нею зазначеної фінансової операції (квитанції, чи іншого підтвердження), як і не зазначено розміру втрат при обміні валюти. Крім цього, з розписки наданої відповідачу продавцем квартири за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] від 23 серпня 2006 року не надається однозначно встановити в якій валюті був здійсненний договір купівлі-продажу квартири /не надано самого договору купівлі-продажу (а.с. 137, том 1). Підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідачем зазначено порушення вимоги ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та сфальсифіковано договір в частині відображення адреси фізичної особи, яка отримала фінансові послуги від банку. В кредитному договорі, похідних договорах та додатковій угоді від 23 серпня 2006 року зазначено адресу: [ADDRESS], хоча за цією адресою вона не була зареєстрована. Відповідач є матір»ю одиначкою та її малолітній син, які зареєстровані у придбаній квартирі, не мають іншого житла. У додатковій угоді від Крім того, вважає порушенням ст. 41 Закону України «Про нотаріат» посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самоленко Ю.М. Іпотечного договору б/н від 23 серпня 2006 року за місцем знаходження Іпотекодержателя, а саме: в [ADDRESS]. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта підприємницької діяльності; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Згідно із ч. 1 ст. 29 ЦК України (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 5.4 Кредитного договору, позичальник зобов'язується письмово повідомити кредитора про зміни складу сім»я, фактичної адреси, номеру контактного телефону не пізніше 5 днів з часу настання таких змін. Як вбачається з паспортних даних [PERSON], 26 квітня 2006 року Житомирським МВ УМВС Королівського району м. Житомир знята з реєстраційного обліку, а саме за адресою: [ADDRESS] (а.с. 78 том 1). Відповідно до паспортних даних [PERSON], 12 вересня 2006 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25 том 1). Враховуючи те, що на момент укладення кредитного договору, а саме 23 серпня 2006 року відповідач була знята з реєстрації та в передбачений законодавством строк не зареєструвалась за новим місцем проживання, а була зареєстрована лише 12 вересня 2006 року після укладення договору, зважаючи на те, що в Додатковій угоді №1 до Кредитного договору від 30 березня 2009 року, адресою відповідача зазначено [ADDRESS], тому не вбачається підстав для визнання умов договору сфальсифікованим. Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідачем не доведено порушення майнових та житлових прав дитини при укладенні кредитного договору, чим не виконано вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з п. 1.1 Іпотечного договору від 23 серпня 2006 року цим договором забезпечуються зобов'язання, що виникли з Кредитного договору №014/4006/7443797 від 23 серпня 2006 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого вона зобов'язується перед іпотекодержателем своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти (12 % річних) за користування кредитом, використати його за цільовим призначенням (придбання квартири) та своєчасно повернути кредит в сумі 35 000,00 доларів США в строк з 23 серпня 2006 року по 23 серпня 2026 року, виконати усі інші умови, передбачені кредитним договором та сплатити неустойку іпотекодержтелю та всі збитки, понесені ним внаслідок невиконання умов Кредитного договору у розмірі і випадках передбачених Кредитним договором (а.с.130-133, том 1). На прохання сторін Іпотечний договір підписано за місцем знаходження Іпотекодержателя, а саме: [ADDRESS] (а.с. 133, том 1). Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат» (в редакція яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Згідно з ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» (в редакція яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна провадиться за місцем розташування вказаного майна або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину. Відповідачем не доведено порушення її прав при посвідченні приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Самоленко Ю.М. Іпотечного договору б/н від 23 серпня 2006 року за місцем знаходження Іпотекодержателя, а саме: в [ADDRESS]., чим не виконано вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідачем зазначено порушення вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, а саме, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є пункти 2.1,3.6,5.5,6.2,6.4,9, 9.1 кредитного договору, згідно яких відповідальність передбачена лише для споживача, чим порушено принцип рівності сторін. Позивач вважає п. 2.1 Кредитного договору також і таким, що не відповідає вимогам ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме реалізація споживачу продукції, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою, а ціну продукції визначено неналежним чином. Не відповідає вимогам ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» п. 3.6 Кредитного договору, який передбачає забезпечення кредиту усім належним Позичальнику майном, коштами та активами, що належать йому на праві власності, коли і як вони були придбані, оскільки він порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач та співмірності вимог. Крім цього, вимогам ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суперечать умови п.п. 5.6, 6.2 Кредитного договору, які передбачають 30-денний строк для повернення грошових коштів, з моменту одержання відповідної вимоги Банку, хоча нормою вищезазначеного Закону для споживачів кредиту, забезпеченого іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - термін встановлений у 60 календарних днів. Пункт 9.1 Кредитного договору, який фактично встановлює вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції), у разі невиконання ним зобов'язань за договором, також суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з п. 2.1 Кредитного договору Кредитні кошти призначенні для використання на придбання квартири. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Відповідач вважає, що п. 2.1 Кредитного договору не відповідає вимогам ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» так як надано кредитні кошти, які споживач не міг використати за цільовим призначенням без додаткових витрат, а тому вважає, що реалізована продукція, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою, а ціну продукції визначено неналежним чином. Як роз'яснення в абз. 2 п. 9 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12 квітня 1996 року №5, товаром неналежної якості слід вважати такий, що не відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору або вимогам, які до нього пред'являються, наданій щодо нього виготівником чи продавцем інформації, а також проданий після закінчення строку його придатності чи фальсифікований. Зазначені твердження відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами з яких вбачається, що відповідач особисто погоджено з позивачем умови кредитного договору, зокрема і грошова одиниця кредитного договору, яка, як встановлено судом на законних підставах надана позивачем відповідачу. Згідно з п. 3.6 Кредитного договору Кредит, наданий кредитором, забезпечується також усім належним Позичальнику майном, коштами та активами, що належать йому на праві власності, незважаючи на термін, коли і як вони були придбані, і на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України. Крім цього, відповідно до п. 9.1 Кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього Договору, Позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобов'язань, зазначених в цьому договорі. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18- 9 Закону України "Про захист прав споживачів". За положеннями ч. 5 ст. 11, частинами 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до п. 5.5 Кредитного договору позичальник зобов'язується достроково здійснюється повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що визначенні цим кредитним договором у разі: - невиконання або неналежного виконання Позичальником умов цього договору та/або договорів застави, що забезпечують погашення кредиту; - відмови від зміни даного кредиту в порядку передбаченому п.п. 6.2, 6.4 цього Договору. Кошти мають бути повернуті протягом 30 календарних днів з моменту надіслання Банком на адресу позичальника відповідного листа повідомлення. Згідно з п. 6.2 Кредитного договору, кредитор має право у разі зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, Національного банку України, а також кредитора - змінити кредитну ставку за користування кредитом. Про зміну відсоткової ставки Кредитор письмово повідомляє Позичальника протягом 7 календарних днів з дати її зміни. У разі відмови позичальника від зміни ставки за користування кредитом, він зобов'язаний повернути кредитні кошти не пізніше 30 календарних днів з дня отримання повідомлення про такі зміни та сплатити кредиторові відсотки відповідно до ставки, раніше обумовленої договором, за час фактичного користування кредитом. Як вбачається з п. 6.4 Кредитного договору кредитор має право у випадку погіршення фінансового стану Позичальника, викликаного змінами місця роботи, посади, сімейного стану та іншими причинами, вимагати надання позичальником протягом 30 календарних днів додаткового забезпечення погашення кредиту. Відповідно до абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакція яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Відповідач стверджує, що зазначені пункти не відповідають вимогам ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, для користувачів споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла, даний строк становить шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про вимогу від кредитодавця. Проте суд не погоджується з твердженням відповідача та вважає їх необґрунтованими, оскільки на момент укладання кредитного договору абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» діяв у редакції Закону № 3161-IV від 01 грудня 2005 року, в якій відсутнє було посилання на зазначений відповідачем строк у шістдесят календарних дні. Підставою для визнання кредитного договору недійсним відповідач також вважає порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, а саме, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Так, умови п. 1.6 Кредитного договору, який передбачає сплату комісії позичальником у разі внесення змін до Кредитного договору та/або Іпотечного договору, є несправедливими. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі за № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Представник позивача звернувся із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог зустрічного позову (а.с.229, том 1). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,яка його порушила. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків,коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню повністю: стягнути з [PERSON], [INFO], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], на користь Публічного акціонерного товариства «Рафффайзен Банк Аваль» (код ЄДРПОУ 14305909, 01011, м.Київ, вул. Лєскова, 9) заборгованість за кредитним договором № 014/4006/74/43797 від 23 серпня 2006 року станом на 12 жовтня 2015 року у розмірі 31 412,60 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 12 жовтня 2015 року еквівалентно 675 251 (шістсот сімдесят п'ять тисяч двісті п'ятдесят одна) грн. 78 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 28 091,31 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 603 856,64 грн., заборгованості по відсоткам в сумі 3 321,29 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 71 395,14 грн., прострочена заборгованість за відсотками 3 071,93 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 66 034,85 грн. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди задовольнити частково: визнати недійсним п. 1.6 Кредитного договору № 014/4006/74/43797 від 23 серпня 2006 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]. В іншій частині зустрічних позовних вимог про визнрання кредитного договору недійсним відмовити. Відповідач просила стягнути з позивача на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв'язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв'язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв'язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, зокрема, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазначивши моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Згідно з положеннями статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Враховуючи те, що кредитним договором не узгоджена можливість відшкодування сторонами моральної шкоди, а зазначених у Законі України «Про захист прав споживачів» жодних підстав відповідачем не вказано, тому суд не вбачає за можливе задовольнити вимоги відповідача [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 10 128 грн. 78 коп. (а.с. 5 том 1), відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 10 128 грн. 78 коп. Відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн.) та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (6890,00 грн.), а за подання позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн.). Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial