Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

покликаючись на наявність матеріальної та моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, позивач у поданій до суду 21 серпня 2020 року позовній заяві просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 150 000 грн. та відшкодування витрат на поховання у розмірі 8 340 грн. У відзиві представник відповідача адвокат Яковчук О.Д. позовні вимоги не визнала, просить відмовити у позові, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. Крім цього, позивачем не надано доказів, які б підтверджували факти, що стали наслідком сильних душевних страждань та пережитого нервового стресу. 27 листопада 2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення, згідно яких з 23 травня 2020 року набули чинності зміни до Податкового кодексу України, зокрема до пп."а" пп.164.2.14 щодо оподаткування ПДФО сум відшкодування моральної шкоди. А тому просить у випадку задоволення позовних вимог вказати порядок сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з суми, що задоволена, та особу/осіб на яку/яких покладається обов`язок проведення такої оплати. У суді позивач позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. В обґрунтування своїх вимог покликаються на те, що 06 жовтня 2019 року приблизно о 02:30 год. по вул.Рівненській в смт.Квасилів Рівненського району на залізничному перегоні машиніст [PERSON] , керуючи потягом №4801 допустив наїзд на її сина [PERSON] , який сидів на залізничних коліях. Вказує, що від отриманих травм її син помер у автомобілі швидкої допомоги по дорозі до медичного закладу. Вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди і відповідно до вимог ст.1201 ЦК витрат на поховання. Представник відповідача позов не визнав згідно відзиву. Вказує, що поїзд слідував з допустимою швидкістю 59 км/год (при максимальній 80 км/год), машиніст діяв відповідно до вимог п.16.39 ПТЕ і, побачивши силует людини, застосував екстренне гальмування для зупинки поїзда. Вказує, що [PERSON] сидів на колії (рейці) у нічний час доби на ділянці перегону, яка не повинна освітлюватися додатковими засобами освітлення, де відсутні пішохідні переходи, і знаходився у стані алкогольного сп`яніння 1,88 ‰. Вважає, що, можливо, у потерпілого був умисел, під яким необхідно розуміти таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Також заперечує щодо позовних вимог про відшкодування витрат на поховання, оскільки товарний чек №2036, виданий ФОП [PERSON] , не може розглядатися як доказ через невідповідність вимогам ч.8 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів". Просить врахувати, що додатком до постанови правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року №45 "Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання" установлено розмір витрат на придбання труни та поховальні обряди цивільні, релігійні (ритуал, свічки, молитвеники, хустки, вінки, траурні стрічки та інше) в розмірі 500 грн. та 656 грн. Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Учасники справи скористалися правовою допомогою. З матеріалів справи вбачається, що 06 жовтня 2019 року приблизно о 02:30 год. по вул.Рівненська в смт.Квасилів Рівненського району Рівненської області на залізничному перегоні машиніст [PERSON] , керуючи потягом № [NUMBER] рухаючись зі сторони м.Здолбунів в напрямку м.Рівне допустив наїзд на [PERSON] , 1992 р.н., який сидів на залізничних коліях. Від отриманих травм [PERSON] помер у кареті швидкої медичної допомоги по дорозі до лікувального закладу. За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №12019180180001289 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України та розпочате досудове розслідування. Згідно висновку експерта №543 між спричиненими потерпілому внаслідок залізничної травми тілесних ушкоджень і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок. Незадовго до смерті [PERSON] вживав алкогольні напої, при судово-токсикологічній екпертизі у крові трупа [PERSON] виявлений етиловий спирт в концентрації 1,88%, що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння. Постановою старшого слідчого СВ Рівненського РВП Рівненського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 30 жовтня 2019 року кримінальне провадження закрито. Позивач [PERSON] є матір`ю загиблого [PERSON] , 1992 р.н., що підтверджується свідоцтвом про народження. Дані обставини сторонами не заперечуються. Товарний чек №2036, виданий ФОП [PERSON] , підтверджує витрати позивача на поховання у розмірі 8 340 грн. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Ст.3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров"я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із загибеллю близької людини. За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, тому поряд із компенсацією матеріальної шкоди позивач має право на компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов"язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов"язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Нічого дивного в тому немає, що людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима, які відкривають джерела людських задоволень. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом"якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Відшкодування - монетизація уявлення потерпілого про заподіяні йому збитки. У п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК). Ч.1 та 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями ч.3 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно із ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з ч.1, 2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Аналіз положень ст.ст.1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Ст.ст.1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, закон містить указівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Враховуючи, що обставин непереборної сили або умислу потерпілого не встановлено, смерть [PERSON] наступила внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, позивач є матір`ю загиблого, а тому моральна шкода заподіяна позивачу смертю її сина підлягає відшкодуванню. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд керується положеннями ч.3 ст.23 ЦК України, згідно з якою враховується характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також інші обставини, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілих. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно із ч.2. ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, встановлені судом обставини, майновий стан відповідача, глибину та тривалість моральних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок смерті свого сина, характер та тривалість її немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди. Суд також враховує, що смерть сина позивача спричинена його особистою грубою необережністю, який у нічний період доби знаходився на залізничній колії, перебував в стані алкогольного сп`яніння та на звуковий сигнал машиніста не зреагував, а отже однією з причин загибелі є грубе порушення померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування. За таких підстав суд дійшов висновку щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 75 000 грн. і вважає, що такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу сатисфакцію для позивача. Щодо витрат на поховання, суд виходить з того, що відповідно до ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Відповідно до положення ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. На підтвердження понесених витрат на поховання, позивачем [PERSON] подано товарний чек №2036 від 06 жовтня 2019 року, з якого вбачається розмір витрат на поховання становить 8 340 грн. П.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 визначено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Тому доводи представника відповідача про те, що позовні вимоги щодо витрат на поховання є безпідставними і не відповідають граничній вартості стандартних пам`ятників і огорож в Рівненській області не заслуговують, в даному випадку, на увагу. Оскільки у долученому до позовної заяви товарному чекові №2036 від 06 жовтня 2019 року витрати на пам`ятники чи огорожі не зазначені. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст.14 Податкового Кодексу України та ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є субєктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Тому, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню в прибуток держави судові витрати у виді судового збору у розмірі пропорційному до задоволеної частини позовних вимог (83 340 грн. х 1 583,40 грн./158 340 грн.), а саме 833 грн. 40 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved