Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача, про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пояснивши суду, що останній відмовляється у добровільному порядку виплатити завдану їй шкоду. Ухвалою суду від 15.07.2020 року було об`єднано в одне провадження із даною справою позови [PERSON] та [PERSON] до ПрАТ "УПСК", про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Цією ж ухвалою до участі у даній справі були залучені треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: [PERSON] , ПАТ "СК "Уніка", [PERSON] (т.1 а.с. 234). В судове засідання 15.10.2020 р. позивачі та їх представник не з`явилися, однак останній подав на адресу суду письмову заяву, у якій просить розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просить стягнути з ПАТ "УПСК" на користь [PERSON] яка діє у власних інтересах, та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - 33384 грн. 00 коп., на користь [PERSON] та [PERSON] - по 8346 грн. 00 коп., а також судові витрати у справі. Представник відповідача ПрАТ "УПСК" в судове засідання не з"явився, однак подав на адресу суду відзив на позовні заяви та заяву в якій просить справу розглянути за його відсутності, проти задоволення позову заперечив у повному обсязі. Як на підставу невизнання позовних вимог посилається на те, що на даний час відсутнє судове рішення, яке б підтверджувало вину застрахованої особи - водія [PERSON] в даній дорожньо-транспортній пригоді. Крім того вказує, що на момент подання позову не сплинули строки про прийняття рішення з приводу виплати чи відмові у виплаті страхового відшкодування (т.1 а.с.51-63; 140-147; 208-219) Треті особи які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: [PERSON] , ПрАТ "СК "Уніка", [PERSON] (чи їх представники) в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про день, місце та час розгляду справи, що в силу п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи у їх відсутність. Ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи дану норму закону, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін (їх представників). Суд, оголосивши заяви сторін (їх представників), дослідивши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом об`єктивно встановлено, що 29.11.2019 р. близько 13.25 год. на автодорозі Житомир-Чернівці, поблизу с. Шатава Дунаєвецького району Хмельницької області трапилась дорожньо-транспортна пригода, в ході якої водій [PERSON] , керуючи автомобілем Фіат Добло д/н [NUMBER] , допустив зіткнення з автомобілем "ЗІЛ 131" д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля Фіат Добло д/н [NUMBER] [PERSON] загинув на місці пригоди. Дані обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29.11.2019 року та сторонами не оспорюють ся (т.1 а.с.10). Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована в ПрАТ "УПСК", про що свідчить витяг про перевірку чинності полісу №АО2057652 (т.1 а.с.11). Позивачі звернулись із заявами про виплату страхового відшкодування до ПрАТ "УПСК" 31.01.2020 року, що підтверджується копіями долучених заяв (т.1 а.с. 8, 106, 170). На даний час страхове відшкодування позивачам не виплачено. Факт того, що позивач [PERSON] є дружиною загиблого, а також те, що в них є троє малолітніх дітей підтверджується копіями свідоцтва про шлюб та копіями свідоцтв про народження дітей (т.1 а.с.14-17). Факт смерті [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.12). Згідно висновку експерта №101, що зроблений в межах кримінального провадження №12019240000000326, вбачається, що смерть [PERSON] наступила від травм, отриманих в дорожньо-транспортній пригоді 29.11.2019 року (т.1 а.с.39-41). Вирішуючи позовні вимоги пред`явлені до ПрАТ "УПСК", про стягнення моральної шкоди на користь позивачів, суд виходить із такого. Відповідно до ч.2 ст.1188 ЦК України, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, якщо не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Тому, позивачі мають право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх володільців джерел підвищеної небезпеки разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. У п.8 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543,1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед інших із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов`язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов`язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов`язанням здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 ЦК України, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників. Тому позивачі, скориставшись своїм правом вибору боржника, пред`явили свої вимоги саме до відповідача, так як саме відповідач застрахував цивільно-правову відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки, транспортного засобу Фіат Добло д/н [NUMBER] . Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України. Згідно з ч.1,2,5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно п. 22.1 ст.22 вищевказаного закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За змістом частини першої та другої ст. 1167 ЦК України моральна шкоду, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ч. 2 ст. 1168 моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Оскільки шкода позивачам завдана смертю їх чоловіка, батька та сина внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, то в силу ч. 2 ст. 1188 ЦК України, виходячи з вибору позивачами боржника, моральна шкода підлягає відшкодуванню Страховиком, яким є відповідач. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана із смертю потерпілого (ст.23 . Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно п.п.27.1, 27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Розмір мінімальної заробітної плати станом на день дорожньо-транспортної пригоди - 29.11.2019 року становив 4173 грн. (ст.8 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2019 рік). За таких обставин, вимоги позивачів є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Безпідставними, в свою чергу, є заперечення представника відповідача про те, що на момент звернення до суду не сплинув строк для прийняття рішення страховою компанією щодо виплати страхового відшкодування. Як вказує сам представник відповідача цей строк скінчився 07.05.2020 року, проте на час ухвалення рішення судом жодних виплат відповідачем здійснено не було. Не заслуговують уваги і твердження представника відповідача про неможливість здійснення страхових виплат через не встановлення вини [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді, оскільки такі твердження прямо суперечать нормам діючого законодавства, про що судом вказано вище. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат, а саме : судового збору та витрат на правову допомогу, суд приходить до наступних висновків. Згідно з підп..1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання позову до суду) за подання до суду позовної заяви майнового характеру (відшкодування моральної шкоди) ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати . У абз.3 ч.7 ст.6 цього ж закону визначено, що: У разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. Верховний суд у постанові по справі №761/11472/15-ц прийнятій 28.11.2018 роз`яснив, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, якщо позивач визначив її у грошовому вимірі. Тому в такому випадку судовий збір оплачується за правилами подання позову майнового характеру. З врахуванням викладеного, при подані даного позову до сплати позивачами підлягав судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. (тобто у мінімальному його розмірі) виходячи із ціни позову. З врахуванням того, що позов задовольняється повністю, то і судовий збір має бути стягнуто у повному обсязі на користь держави (ч.1 ст.141 ЦПК України). Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд приходить до такого висновку. Представником позивача також заявлено розмір витрат на правову допомогу в сумі 3600 грн. по кожному з позивачів. Також, представником позивача долучено до матеріалів справи договори про надання правової допомоги, додатки до даних договорів з визначенням вартості за одну годину роботи та детальні описи виконаних робіт щодо кожного з позивачів. У відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України: Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За таких обставин, доказом про сплату витрат на правничу допомогу могла би бути будь-яка видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо),які б були належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу. Однак, будь-які документи на підтвердження сплати позивачами витрат на правову допомогу в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки не доведено тих обставин, що позивачі такі витрати понесли.

Outcome: approved