Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

02 червня 2020 року Позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення грошових коштів з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором банківського вкладу № SAMDN80000738873013 від 29.10.2013 р., який був укладений сторонами на території Автономної республіки Крим. В обґрунтування позову [PERSON] вказує на те, що 29.10.2013 року уклала з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір банківського вкладу № SAMDN80000738873013 (вклад «Стандарт») з мінімальним строком на 1 (один) календарний місяць за ставкою 3,5 % річних на суму 1000,00 євро. Передання грошових коштів Банку за договором банківського вкладу підтверджує наявністю у нього договору банківського вкладу, квитанції на суму 1000,00 євро та депозитної картки, на яку Банк повинен був нараховувати відсотки за умовами договору. Також, Позивачка вказує на те, що неодноразово зверталася до Банку з вимогами про повернення банківського вкладу, проте працівники Банку відмовляли їй, повідомляючи про наявність складнощів відносно повернення вкладу у зв`язку з окупацією території АР Крим та припиненням діяльності філії банку на цій території. В зв`язку з викладеним позивачка просить суд стягнути з Відповідача суму боргу за банківським вкладом 1000,00 євро, нараховані проценти на вклад у розмірі 230,99 євро, 3% річних за ст. 625 ЦК України у розмірі 195,44 євро, пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 72766,43 євро та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн., які були збільшенні вже на стадії розгляду справи по суті до 87600 євро - це 3 % річних, 87600 євро - це пеня, 27 780 євро - це інфляція 3 % та моральна шкода - 5000 євро. 28 січня 2021 року у судовому засіданні [PERSON] надала суду заяву про уточнення та збільшення суми позову в частині до 207 980,00 євро, яка складається з: 87600 євро - це 3 % річних, 87600 євро - це пеня, 27 780 євро - це інфляція 3 % та моральна шкода - 5000 євро. Крім цього, Позивачем наданий для огляду судом оригінал квитанції ПриватБанку про внесення коштів на рахунок у якому чітко не відображена сума та дату вкладу, але у призначенні платежу останні цифри договору/вкладу співпадають з номером договору SAMDN80000738873013. Представник третьої особи - ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Жодних заяв та клопотань до суду не надходило. Представник АТ КБ «ПриватБанк» у судовому засіданні заперечуючи проти позовних вимог Позивача вказує у відзиві на позов про те, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів з АТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського вкладу № SAMDN80000738873013 від 29.10.2013р, який був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Позивачем на території АР Крим. До того ж, 17.11.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» (код ЄДРПОУ: 38920700) укладений Договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р. Додаткової угоди до цього договору, засвідчені копії яких були долучені судом до матеріалів справи. Відповідно до умов Договору про переведення боргу електронний Додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими здійснено переведення боргу на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», в тому числі і по депозитному договору [PERSON] за № SAMDN80000738873013 від 29.10.2013 р., який є предметом спору по цій справі. АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що починаючи з 17.11.2014 року за депозитним договором № SAMDN80000738873013 від 29.10.2013 р. змінено Первісного боржника - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на Нового боржника ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» та внаслідок укладання 17.11.2014 року Договору переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу, який є предметом спору по цій справі, Банк не несе жодних зобов`язань за таким договором, а тому ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» є Новим боржником за договором № SAMDN80000738873013 від 29.10.2013 р. у відповідності до умов вказаного Договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вислухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, 29.10.2013 року між Позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладений договір № SAMDN80000738873013 (Вклад «Стандарт»), відповідно до умов якого сума вкладу становить 1000,00 євро, вклад оформлений на строк 31 день по 29.11.2013 р. за процентною ставкою 3,5 % річних з умовою автоматичної пролонгації договору (п. 8 Договору) та з правом дострокового розірвання договору на вимогу однієї зі сторін з повідомленням про це іншої сторони за два банківських дні до дати розірвання (п. 10 Договору). 12.03.2020 р. Позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з письмовою заявою про повернення банківського вкладу, яку було направлено до Банку засобами поштового зв`язку. Враховуючи те, що Позивач направив заяву про розірвання депозитного договору поштою в простій формі (без нотаріального засвідчення підпису особи, яка підписала таку заяву), яка не надає можливість для здійснення належної ідентифікації особи заявника та перевірку її повноважень, АТ КБ «ПриватБанк» надало відповідь від 25.03.2020 р. № 20.1.0.0.0/7-200318/7323 щодо неможливості з цих підстав розглянути заяву, підписану нібито від імені [PERSON] . Жодних інших письмових заяв Позивача про розірвання депозитного договору № SAMDN80000738873013 від 29.10.2013 р. та/або повернення банківського вкладу за цим договором, матеріали справи не містять. З огляду на залишення Відповідачем без задоволення вимоги про повернення коштів за банківським вкладом, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів у судовому порядку та просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором банківського вкладу у розмірі 74192,86 євро та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. 20 жовтня 2020 р. Ленінським районним судом м. Запоріжжя постановлена ухвала про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою діяльністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН». Під час розгляду справи по суті 28.01.2021 року Позивачем був поданий письмовий розрахунок «Сума позову» з наведенням сум до стягнення, відмінних від тих, які були зазначені у позовній заяві. Суд не приймає поданий розрахунок, оскільки він по суті є заявою про збільшення позовних вимог, яка може бути подана Позивачем виключно до закінчення підготовчого засідання у відповідності до вимог ст. 49 ЦПК України. Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. У пункті 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів. Відповідно до пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566 (втратив чинність 07.07.2018 р.), будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів. Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб, на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. У пункті 3.3 глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Першочергово суд враховує, що надані стороною Позивача докази, а саме: договір № SAMDN80000738873013 (Вклад «Стандарт») від 29.10.2013 року, укладений між Позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», квитанція про внесення коштів з призначенням платежу «До вкладу договір SAMDN80000738873013» та депозитна картка [NUMBER] - є належними та допустимими доказами на підтвердження укладення договору банківського вкладу № SAMDN80000738873013 (Вклад «Стандарт») від 29.10.2013 року. Оригінали зазначених доказів були оглянуті судом в судовому засіданні 28.01.2021 року у присутності сторін у справі, засвідчені копії яких містяться у матеріалах справи. До того ж, на підтвердження факту укладання договору № SAMDN80000738873013 (Вклад «Стандарт») від 29.10.2013 року, АТ КБ «ПриватБанк» надало у якості доказу щодо переведення грошових коштів Позивача на Нового Боржника (ТОВ «ФК «Фінілон») Витяг з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014» від 07.07.2020 р. за підписом головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В.В., з якого вбачається, що на ТОВ «ФК «Фінілон» Банком переведено суму коштів за договором № SAMDN80000738873013 від 29.10.2013 року у загальному розмірі 1008,09 євро, що складається з суми вкладу та нарахованих відсотків, про що зазначено у Довідці АТ КБ «ПриватБанк» від 07.07.2020 р. за підписом головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк» Ярмоленко В.В., оригінал якої наданий Банком до справи. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя припинено на підставі постанови Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260. Так, згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до чинного цивільного законодавства. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Отже, суд приходить до висновку про те, що саме юридична особа, а не її філія чи її відокремлений підрозділ має виконувати зобов`язання за укладеними такою юридичною особою договорами та правочинами. Водночас, зобов`язання за укладеними договорами повинна виконувати особа, яка є належним виконавцев та боржником у відповідному зобов`язанні. У відповідності до вимог ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, у відповідності до ст. 633 ЦК України, є публічним договором. Згідно ст. 5 «Забезпечення доступу до інформації» Закону України «Про доступ до публічної інформації» вбачається, що доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації: 1) в офіційних друкованих виданнях; 2) на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет. Отже, вся розміщена інформація на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» є достовірною, актуальною, офіційною, публічною, відкритою та містить всі редакції Умов та правил надання банківських послуг, які діяли та були чинними в Банку, починаючи з редакції від 01.09.2013 р. (https://privatbank.ua/terms). АТ КБ «ПриватБанк» у даній справі посилається на відповідні пункти Умов та правил надання банківських послуг (п. 1.1.7.58 та п. 1.1.7.59), які розміщені на офіційному сайті ПриватБанка та викладені в редакції від 01.06.2014 р., що містяться в розділі „архів договорів". На підставі зазначених пунктів Умов та правил надання банківських послуг, 30.01.2015 року на офіційному сайті Банку за посиланням https://conditions-and-rules.privatbank.ua/news/74/?lang=ru було розміщене повідомлення для клієнтів Банку з наступним змістом: «У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ "1.1.7. Додаткові положення" Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "ФІНІЛОН", що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "ФІНІЛОН" зі згоди Клієнта». Згідно ст. 520 ЦК України Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абз. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України) та підставою недійсності правочину Закон (ч. 1 ст. 215 ЦК України) визначає недодержання сторонами в момент його вчинення вимог, встановлених ч.1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. Оскільки, Кредитор (вкладник) не є стороною договору про переведення боргу, а Закон не надає згоді кредитора правовстановлювального значення у договорі про переведення боргу, останній вважається укладеним згідно із законом з моменту досягнення домовленості між Первісним боржником та Новим боржником. До того ж, чинним законодавством України не передбачено внесення будь-яких змін до договору банківського вкладу відносно переведення боргу на іншу особу, оскільки укладання договору про переведення боргу не передбачає внесення будь-яких змін до депозитного договору, а лише юридично змінює боржника за цим договором. Отже, Кредитор не набуває правового статусу сторони договору про переведення боргу, не стає носієм нових та додаткових для себе, прав та обов`язків. Закон також не регламентує чіткої та однозначної форми, у якій надається згода Кредитора на переведення боргу. Стаття 521 ЦК України регламентує лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні, тобто самого договору про переведення боргу, але не форми погодження кредитора на таке переведення. Отже, не заборонено висловлювати згоду усно або шляхом вчинення конклюдентних дій. А відтак, щодо способу виявлення та вираження волевиявлення Кредитором чинне законодавство не встановлює жорстких рамок, обмежуючи його обов`язковою письмовою формою. Враховуючи наведені факти, обставини та надані стороною Відповідача докази та документи, суд приходить до висновку про те, що отримана від Позивача згода на переведення боргу на Нового боржника (ТОВ „ФК „Фінілон") у спосіб „мовчазної" згоди та неподання (не висловлення) Позивачем у встановлений строк своєї незгоди щодо переведення її коштів на іншу юридичну особу, відповідає вимогам Закону та є правомірними діями Первісного боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оспорюване право має існувати у особи на момент її звернення до суду за захистом якого вона звертається, інакше інше унеможливлює захист такого права. Відсутність у матеріалах справи належно оформленого звернення Позивача до ПриватБанка з вимогою про повернення грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDN80000738873013 (Вклад «Стандарт») від 29.10.2013 року, окрім тієї, на яку посилається Позивач та надав разом із позовом, свідчить про те, що таке звернення фактично не відбулося, оскільки вимогу про повернення коштів було направлено Позивачем неналежним чином та у спосіб, який не передбачає здійснення ідентифікації особи, а значить повинно бути залишено без розгляду. Отже, взагалі відсутнє будь-яке оспорюване та порушене право у Позивача, як він вважає, на момент звернення до суду з позовної вимогою про стягнення коштів за договором банківського вкладу. До того ж, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) Позивача порушені, невизнані або оспорені Відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) Позивач звернувся до суду. При оцінці обраного Позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси Позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417св19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. З наявних у справі матеріалів вбачається, що внаслідок укладання 17.11.2014 року між ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" та ТОВ „ФК „ФІНІЛОН" Договору переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу № SAMDN80000738873013 (Вклад «Стандарт») від 29.10.2013 року, який є предметом спору у даній справі, АТ КБ „ПРИВАТБАНК" з 17.11.2014 року не несе жодних зобов`язань за таким договором, а тому ТОВ „ФК „ФІНІЛОН" є Новим боржником у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. Відповідно ч.1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є Позивач і Відповідач. У відповідності до вимог ст. 51 ЦПКУ належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є Відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність Відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним Відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не може вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, та прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується, тобто належного Відповідача. Встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, про що наголошує пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про те, що АТ КБ „ПриватБанк" не є належним Відповідачем у даній справі та позов пред`явлений Позивачем не до тієї особи. Враховуючи той факт, що права Позивача АТ КБ «ПриватБанк» не порушуються та не оспорюються, оскільки зобов`язання за договором банківського вкладу № SAMDN80000738873013 (Вклад «Стандарт») від 29.10.2013 року повинен виконувати з 17.11.2014 р. ТОВ «ФК «Фінілон», не вбачається правових підстав для задоволення позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк». Щодо стягнення моральної шкоди, то згідно з ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 303/2147/14-ц (провадження № 6-1790цс15) зроблено висновок: «Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ані чинним законодавством, ані договором, укладеним ОСОБА1 та ПАТ «Укргазбанк» не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неповерненням банком грошових коштів переданих на депозит, а відтак, висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій про відмову в задоволенні позову ОСОБА1 про відшкодування моральної шкоди з цих підстав є правильними». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом». З огляду на викладені висновки Верховного Суду та з урахуванням того, що АТ КБ „ПриватБанк" не порушує, не оспорює права Позивача та Банк є неналежним відповідачем, відсутні будь-які підстави для задоволення вимоги щодо стягнення моральної шкоди. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed