Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], звернулись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Комунального підприємства „Деснянське" Чернігівської міської ради про зміну договору найму житлового приміщення, мотивуючи такими обставинами. Сторони зареєстровані та проживають в квартирі [ADDRESS], яка складається з 3-х ізольованих жилих кімнат площею 17,2 кв.м., 12,5 кв.м. та 12,5 кв.м. Особовий рахунок відкрито на ім'я відповідача [PERSON] Квартира є неприватизованою, належить до державного житлового фонду і перебуває на балансі Комунального підприємства „Деснянське" Чернігівської міської ради. Між сторонами склались неприязні стосунки, в зв'язку з чим позивачі просили змінити договір житлового найму та виділити їм в користування дві кімнати площею по 12, 5 кв.м. кожна, а відповідачам [PERSON] та [PERSON] - кімнату площею 17,2 кв.м., залишивши місця загального користування в спільному користуванні, а також просили зобов'язати КП „Деснянське" Чернігівської міської ради укласти з позивачами та відповідачами окремі договору найму житлових приміщень. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 22 липня 2014 року позов задоволено частково. Змінено договір найму жилого приміщення - квартири [ADDRESS], виділивши [PERSON], [PERSON] разом з малолітнім [PERSON] в користування кімнати № 3, 4 площею 12,5 кв.м. та 12,5 кв.м. разом з балконом, що примикає до кімнати № 3, а [PERSON] і [PERSON] - кімнату № 2 площею 17,2 кв.м. разом з балконом; місця загального користування залишено в спільному користуванні зареєстрованих осіб. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з такиим рішенням, сторони звернулись до суду із апеляційними скаргами. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими. Апелянт не погоджується з тим, що його фактично виселено із кімнати, в якій він проживав тривалий час, та поселено до кімнати батька - відповідача [PERSON], незважаючи на те, що апелянт веде окреме господарство і не є з батьком однією сім»єю, не може з батьком проживати в одній кімнаті та має намір одружитися (а.с.94-95). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, також просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в позові. Апелянт категорично не погоджується з тим, що позивачам виділено дві кімнати загальною площею 25 кв.м., а йому з відповідачем [PERSON] - одну кімнату площею 17,2 кв.м. Апелянт наголошує, що після розлучення з дружиною у 2002 р. за взаємною згодою склався порядок користування квартирою - апелянт проживає у кімнаті площею 17,2 кв.м, а його дружина та діти зайняли дві кімнати площею по 12,5 кв.м кожна. Натепер у одній кімнаті площею 12,5 кв.м проживає [PERSON], а у другій кімнаті площею 12,5 кв.м мешкає [PERSON] з малолітнім сином [PERSON]. Колишня дружина апелянта - [PERSON], у квартирі тільки зареєстрована, оскільки проживає і працює за межами м.Чернігова. Апелянт наголошує, що конфлікти стосовно користування житлом почалися після одруження доньки, чоловік якої [PERSON] спонукає [PERSON] до поділу квартири. Апелянт також вважає, що позивачами пропущено строк позовної давності, оскільки існуючий порядок користування квартирою склався між сторонами давно. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] просять рішення суду скасувати в частині відмови в позовній вимозі про зобов'язання КП „Деснянське" Чернігівської міської укласти окремі договори найму та наполягали на ухваленні нового рішення в цій частині із задоволенням позову. На думку апелянтів, висновок суду про передчасність заявленої вимоги про зобов'язання КП „Деснянське" укласти зі сторонами окремі договори найму є необгрунтованим, оскільки відповідачі категорично не визнали позов, не погоджуються із укладенням окремих договорів. Апелянти вважають, що суд повинен був задовольнити позов в цій частині з метою подальшого простішого виконання рішення суду (а.с.101-103). Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачів ґрунтуються на законі, а виділення відповідачам в окреме користування в спірній квартирі кімнати площею 17,2 кв.м. з балконом не вважається суттєвим погіршенням житлових умов. Проте такого висновку суд першої інстанції дійшов без достатнього з'ясування всіх обставин справи та вимог закону, а тому колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитися не може, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню. Проте, наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були. Судом встановлено, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] належить до державного житлового фонду, перебуває на балансі КП „Деснянське" Чернігівської міської ради та складається з трьох відокремлених кімнат житловою площею 17,2 кв.м., 12,5 кв.м. та 12,5 кв.м. У липні 1987 р. ця квартира надана відповідачеві, його дружині та синові [PERSON] 1985 р.н. згідно ордеру. У грудні 1987 р. у подружжя народилась донька [PERSON]. Ці обставини сторони в апеляційному суді не заперечували (а.с.6). У серпні 2002 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний (а.с.4). На вказану трикімнатну квартиру відкрито особовий рахунок [NUMBER], наймачем квартири є [PERSON] Станом на день подання позову в квартирі зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [INFO] (а.с.5). В установленому законом порядку [PERSON] не визнана як така, що втратила право користування житловою площею, а відтак, виходячи з положень ст.ст. 9, 71 ЖК України, її робота за межами м. Чернігова не є підставою для позбавлення її можливості проживання у спірній квартирі. Як встановлено апеляційним судом, [PERSON], чоловік [PERSON], у спірну квартиру в установленому ст.ст. 64, 65 ЖК України порядку не вселявся, не являється членом сім»ї наймача, зареєстрований у [ADDRESS], а отже питання його неправомірної поведінки у спірній квартирі не є предметом цього спору і не може вплинути на вирішення справи по суті. Статтею 63 ЖК України передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48 ЖК України), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення ( кухня, коридор, комора тощо). Відповідно до ст. 104 ЖК України член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідатиме вимогам статті 63 цього Кодексу. Отже, при вирішенні питання про можливість укладення окремого договору найму на підставі ст. 104 ЖК України враховується лише розмір житлової площі квартири. Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, житлова площа квартири становить (12,5+12,5+17,2)=42,2 кв.м. Отже, на кожну з п»яти проживаючих і зареєстрованих у квартирі особу припадає: 42,3:5 = 8,44 кв.м., що нижче встановленої по м. Чернігову середньої норми забезпечення житловою площею на одну людину, та яка становить 8,5 кв.м у разі надання житлового приміщення. Згідно ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Статтею 48 ЖК України передбачено, що жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 роз'яснено, що в силу ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. За змістом наведених норм закону при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача, або інших осіб, що є наймачами квартири, і викличе необхідність постановки на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов. Вирішуючи позов [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зміни договору найму жилого приміщення та виділення у користування їм двох окремих кімнат площею 12,5 кв.м. та 12,5 кв.м., при цьому не врахував, що при такій зміні договору найму жилого приміщення, інші особи, які зареєстровані у спірній квартирі, а саме відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали у користування жилу площу 17,2 кв.м, що у розрахунку на кожну особу буде меншою за встановлену ст. 47 ЖК України норму, отже відбулося погіршення житлових умов відповідачів. При цьому посилання суду на те, що виділення відповідачам в окреме користування кімнати площею 17,2 кв.м. не вважається суттєвим погіршенням житлових умов, безпідставне, оскільки за змістом наведених вище норм закону, при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення в тому випадку, коли це не призведе до штучного погіршення житлових умов й інших користувачів. Визнавши, що кожна особа, зареєстрована в квартирі має право на користування 8,44 кв.м жилої площі в цій квартирі, суд, виділивши позивачам кімнати площами 12,5 кв.м. та 12,5 кв.м., зробив помилковий висновок про те, що цим не порушуються житлові права інших мешканців квартири і не погіршуються їх житлові умови, оскільки в користуванні кожного з відповідачів має бути не менше 8,44 кв.м. (42,2/5). Виділення кожному з відповідачі окремого жилого приміщення такої площі в цій квартирі є неможливим, виходячи з площі жилих кімнат. Крім того, при встановлені такого порядку найму квартири не дотримуються норми середньої забезпеченості громадян житловою площею на рівні 8,5 кв.м. на кожного члена сім'ї, що встановлені в пункті 5 чинної натепер постанови виконкому Чернігівської обласної ради народних депутатів та Президії Обласної ради профспілок від 07.01.1985 року № 3 „Про порядок обліку громадян, що потребують покращення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Чернігівській області". Окрім того, позивачами не спростовані жодними доказами ті обставини, що відповідачі [PERSON] та [PERSON], незважаючи на спорідненість, не є однією сім»єю та не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільного сімейного господарства і обидва категорично заперечують проти сумісного проживання у одній кімнаті. Відтак, вселення [PERSON] в одну кімнату з [PERSON], усупереч іх волі та при їх обопільній категоричній незгоді проживати спільно, не можна визнати таким, що відповідає положенням ЖК України при вирішенні цієї конкретної справи. Зазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про можливість зміни договору найму житлового приміщення та користування спірною квартирою в порядку, запропонованому позивачами. Разом з тим, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовнх вимог [PERSON] та [PERSON] про зобов'язання КП „Деснянське" укласти зі сторонами окремі договори найму, оскільки такий спосіб захисту не передбачений положеннями ЦК України, ЖК України, не визначений Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» і процесуальним законом суд такими повноваженнями не наділений. Отже, апеляційна скарга позивачів є необгрунтованю і підлягає відхиленню. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки доводи апеляційних скарг є обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо укладення окремих договорів найму житлового приміщення - скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Outcome: partial