Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

20.07.2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької областінадійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 23 травня 2014 року між ним та відповідачем по справі [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку із господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.05.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою\~І.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1489. Позивач [PERSON], є власником зазначеного житлового будинку на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [NUMBER] від 23.05.2014 року. Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою відділом надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, з'ясувалось, що станом на 05.07.2018 року окрім дружини, сина та доньки позивача, у його будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], але останні після відчуження будинку за вказаною адресою не проживають, особистих речей в будинку не мають. Позивач постійно виконує обов'язки щодо утримання вищезазначеного житлового будинку. На теперішній часперебування відповідачів позивачу не відоме. В добровільному порядку відповідачі з реєстрації знятися не бажають, що порушує право власності позивача, а також право користування та розпорядження нерухомим майном у повному обсязі. За цих обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом, оскільки рішення суду йому необхідне для зняття відповідачів з реєстрації. Просить визнати [PERSON] та [PERSON]такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 23 липня 2018 року відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження, запропоновано відповідачам надати відзив на позов. Ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Заявою від 26 жовтня 2018 року позивач [PERSON] уточнив позовні вимоги, а саме зазначив, що внаслідок технічної описки ним невірно було в позовній заяві зазначено прізвище відповідача "[PERSON]" замість вірного "[PERSON]", оскільки саме цю особу зазначено, як особу, що зареєстрована у належному йому житловому будинку (а.с. 41). Позивач [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Краснолиманського міського суду Донецької області (а.с. 35), згідноз вимогами ч.11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, відзив не надали. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджується наданими позивачем копією договору купівлі-продажу від 23 травня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1489 (а.с. 11), копією витягу з Даржавного рестру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2014 року (а.с.10), копією інвентаризаційної справи № 10-2287 (а.с. 9-13). Відповідачі [PERSON] та [PERSON]зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зарєстрованих осіб у житловому будинку від 05.07.2018 року (а.с. 15), довідкою наданою 23.07.2018 року виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області (а.с. 26). Відповідно до акту обстеження від 25.10.2018 року, що складений заступником голови комітету м-ну "Центральний", у присутності сусідів: [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON]за адресою: [ADDRESS] не мешкають з 2014 року (а.с.36). Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантує право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, позивач має право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі після укладання договору купівлі-продажу з позивачем за зазначеною адресою не проживають. Власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Той факт, що відповідачі з 2014 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] не проживають, їх особистих речей в будинку не має підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], які у судовому засіданні суду показали, що є сусідами родини позивача. З 2014 року відповідачі не мешкають за зазначеною адресою, так як продали будинок позивачу. На теперішній час у вказаному будинку проживає позивач з родиною. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідачі мають бути визнані такими, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки їх право користування будинком перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved