Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить усунути порушення права власності на земельну ділянку, перенести паркан за межу земельної ділянки та зробити доступними межові знаки 8, 9, 10, звільнити межу від дерев і кущів які заважають проводити прямі лінії між межовими знаками у відповідності з планом та схемою земельної ділянки; стягнути моральну шкоду внаслідок сильних моральних та емоційних страждань в розмірі 7000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка, яка контактує з суміжною ділянкою, власником якої є [PERSON]. Останньою встановлено металевий паркан на бетонованих металевих стовпцях між межовими знаками № 8, 9, 10, 11 так, що межові знаки № 8, 9, 10, які встановлені за його кошти та які розділяють їх земельні ділянки, мають бути недоторканні та доступні кожному суміжному власнику, стали власністю [PERSON], а прямі межові лінії між знаками 8-9, 9-10, 10-11 стали дугоподібними, вигнутими на земельну ділянку Позивача і заходять на відстань до 0,35м. Вважає, що такими діями Відповідач привласнила приблизно 15м2 земельної ділянки разом з межовими знаками 8, 9, 10. В письмових поясненнях додатково зазначив, що земельну ділянку отримав у спадок від батька. Для отримання державного акту на право власності на земельну ділянку в 2010 році замовив в Кіровоградському науково-дослідному та проектному інституті, на підставі документації 1997 року, виготовлення технічної документації. Відповідно до вимог законодавства, його земельну ділянку 0,63 га розділено на дві - 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,38 га для ведення особистого селянського господарства. Були уточнені межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), встановлені межові знаки тривалого зберігання в кількості 11 штук та передані йому, як землевласнику, під охорону. Однак відповідачем були знищені межові знаки 8, 9, 10, а тому позивач був змушений повторно в 2011 році звернутися до інституту землеустрою, укласти договір та 13.10.2011 р. в присутності представників Мар'ївської сільської ради, Держкомзему було встановлено межу його земельної ділянки і закріплено межовими знаками, про що складено відповідний акт. Однак, у 2013 році сином відповідача було встановлено металевий паркан між межовими знаками 9-11 таким чином, що за переконанням позивача, він порушує умовну лінію між вказаними знаками та повинен стояти на їх території, по умовній лінії. Вважає, що відповідачем порушено статті 78, 79, 91 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України). Повноважний представник відповідача проти позову заперечував. В письмових запереченнях проти позову посилаючись на норми Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), Закону України "Про землеустрій", Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 № 376 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за № 391/17686 (надалі - Інструкція) зазначає, що доводячи знищення межового знаку, не надає доказу його встановлення. Посилається на те, що на момент встановлення позивачем межових знаків, на які він посилається, вони були встановлені не тієї форми, якої передбачає Інструкція, а тому Відповідачем не було підписано акт про передачу на зберігання даних знаків. Зазначає, що при зведені огорожі його довірителька скористалася тими залізними кілочками, які були забиті позивачем по межі, були добре видимими і саме на їх рівні ставилися залізні стовпці для огорожі. При цьому посилається на надані фотографії огорожі та покази свідків. Вважає, що оскільки межові знаки, на які посилається позивач, не є стандартними межовими знаками, визначеними Інструкцією, до них не можуть застосовуватись наслідки, визначені чинним законодавством. З приводу моральної шкоди зазначив, що позивачем не доведено якими неправомірними діями чи бездіяльністю з боку відповідача її заподіяно. В судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON], який є сином відповідача і особа, яка безпосередньо встановлювала парках, повідомив наступне: конфлікти щодо паркану почались відразу після смерті батька позивача - [PERSON]. Ні його мати ні він не порушували умовної межі, між земельними ділянками. Знаючи родину [PERSON] з конфліктної сторони він накопичив кошти для будівництва паркану щоб розмежувати земельні ділянки. Встановлював бетонні стовпчики посередині між кілками, на які посилається позивач. Конструкція забору така, що можливо він десь заходить на декілька сентиментів на територію позивача, проте в іншій частині паркан заходить на територію відповідача компенсуючи ці сантиметри. Вважає, що позивач прискіпливо відносить до межових знаків, які ним же встановлені і які не відповідають вимогам законодавства. Ним кошти за установку паркану не сплачувались, а провести межу по лініям і натягнути мотузку, як цього хочу позивач є неможливим, оскільки на межі розташовані дерева та інші природні перешкоди. Крім того під час встановлення знаків, позивач з матір'ю не погоджував, її підписи під в актах відсутні. Допитана в якості свідка дружина [PERSON] - [PERSON] пояснила наступне: конфлікт між родинами [PERSON] в [PERSON] виник після смерті [PERSON] і продовжується по сьогоднішній день через дану межу і паркан. Не останнє місце в даному конфлікті належить і матері позивача яка постійно провокує різними фразами, сварками. Скопивши кошти з чоловіком на паркан, вони хотіли таким чином розмежувати земельні ділянки між сусідами та спокійно жити. Територію позивача вони умисно не зменшували оскільки знають що це б потягло за собою постійні сварки, а тому встановлювали паркан прямо на межі між кілками, які і встановив сам позивач. Якщо в одній частині паркан на декілька сентиментів заходить на територію позивача, то в іншій частині компенсується за рахунок територію відповідача. Ні про які 15м2 на які вказує позивач і мови бути не може адже це не відповідає дійсності. Судом встановлено: [PERSON] отримав у спадок за законом від [PERSON] присадибну земельну ділянку площею 0,63 га в межах згідно з планом, розташованої в с. Зелене Компаніївського району по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (спадкова справа № 180-09). Згідно державних актів на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та 126790 [PERSON] є власником земельних ділянок площею 0,2500 га та 0,3800 га за адресою: [ADDRESS] кадастрові номери ділянок [NUMBER] та [NUMBER] відповідно. Згідно опису меж В до Г домоволодіння по [ADDRESS]. Межові знаки 8, 9 та 10, які на різних схемах мають різну нумерацію, межують з домоволодінням [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності на землю серії [NUMBER] та свідоцтвом про право власності серії [NUMBER]. Згідно технічної документації, яка була розроблена державним підприємством "Кіровоградський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" на замовлення [PERSON], та акту від 27.10.2010 р. про встановлення, або відновлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, успадкованих Позивачем, встановлені межі земельної ділянки (арк.22 технічної документації) згідно яких по межі В до Г (землі домоволодіння по [ADDRESS]) встановлені межові знаки за номерами 2, 3(8), 4(9), 5(10), 6(11) (в дужках нумерація, що зазначена в державному акті, та на яку посилається Позивач у позові). Також було складено акти від 27.10.2010 р. яким [PERSON] передано під охорону межові знаки тривалого зберігання в кількості 11 штук, які встановлені на межі земельної ділянки (арк.29, 31 технічної документації). Дані акти підписані інженером-землевпорядником, головою Мар'ївської сільради, начальником відділу Держкомзему у Компаніївському районі та замовником, проте власниками суміжних домоволодінь за адресами [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не підписані. Як зазначено позивачем, вказані межові знаки були відповідачем пошкоджені, а тому 13.10.2011 року межі земельної ділянки було повторно закріплено межовими знаками в кількості 14 штук та складено відповідний акт. Даний акт також не погоджений з власниками суміжних домоволодінь. Враховується, що Інструкцією визначено механізм встановлена (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками. Згідно пп.1.3 межа земельної ділянки - сукупність ліні, що утворюють контур і розмежовують земельні ділянки. Межовий знак, це спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). В пункті 3.1 Інструкції викладені вимоги до межового знака (зразок в додатку № 3 до Інструкції) зокрема, це конструкція, яка складається з чотирьох деталей: деталь 1 - металева марка у формі кола діаметром 50 мм та товщиною 1 мм. У центрі марки розміщений отвір для кріплення за допомогою закладного дюбеля (деталь 2) та стержня фіксуючого (деталь 3). За периметром кола угорі розміщений напис "МЕЖОВИЙ ЗНАК", унизу - "Україна". Під отвором нанесений номер межового знака з десяти символів, вище отвору нанесений унікальний ідентифікаційний штрих-код. Позивачем не надано суду доказів, що саме такої форми межові знаки були встановлені на його замовлення та передані на зберігання. На момент їх встановлення положення даної Інструкції були чинними. Візуальні зображення встановлених позивачем межових знаків, які представник відповідача надав суду, не можна вважати межовими знаками в розумінні вимог чинного законодавства України. Крім того, представником відповідача надані суду фотографії для візуалізації розташування паркану, встановлено відповідачем, залізних кілочків і залізних стовпців для огорожі. Вбачається, що стопці для огорожі стоять на одній лінії з кілочками, а паркан встановлений на межі земельних ділянок. Доказів, що паркан заходить на територію земельної ділянки на відстань до 0,35 м по всьому периметру паркану, встановленого за кошти відповідача, позивачем суду не надано. Клопотань щодо залучення спеціалістів чи призначення експертизи не заявлялось. У відповідності до вимог чинного законодавства України у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Так, протягом 2010-2015 років між сім'ями позивача та відповідача триває суперечка з приводу суміжного землекористування. За правилами ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Статтями 106-107 ЗК України, передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки.Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Згідно п. 2.1. Інструкції, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до статті 186 ЗК України: технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками. Розділом ІІІ Інструкції передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомленні власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Позивачем не надано суду доказів належного інформування відповідача про комісійне встановлення межових знаків. В технічній документації, наданою останнім вбачається, що ні відповідач, ні [PERSON] не були присутні під час встановлення меж земельної ділянки [PERSON], їх підписи відсутні в актах про приймання на зберігання межових знаків. Суду не надано доказів, що даний паркан заходить на територію позивача. Посилання останнього на те, що відповідач привласнив приблизно 15м2 його земельної ділянки разом з межовими знаками суд оцінює критично, оскільки позивачем на надано доказів, що б вказували на таке привласнення. Відповідач не перешкоджає у доступі до межових знаків. Оцінюючи надані представником відповідача фотографії паркану і розташування залізних стовпців для огорожі, беручи до уваги пояснення свідків можна прийти до висновку, що даний спір виник на фоні особистих неприязнених стосунків, які мають місце між сусідами, а не через незаконне заволодіння відповідачем земельною ділянкою позивача. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає таке. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивач не довів тих обставин на які посилався як в позовній заяві, так і в своїх поясненнях, не надав докази в обґрунтування позовних вимог не спростував тих обставин на які посилався представник відповідача в обгрунтування заперечень. Суд оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необгрунтованість та недоведеність вимог позивача. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки [PERSON] не довів наявність вини відповідачки в заподіянні моральної шкоди позивачу, суд, не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати покладено на позивача.

Outcome: dismissed