Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] , звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд заборонити відповідачці проводити будь-яку відеозйомку, аудіозапис її та чоловіка, фотографувати розташування її приватного житла в багатоквартирному будинку [ADDRESS] , а зроблені несанкціоновані записи знищити; заборонити вчиняти (ініціювати) будь-які дії щодо знищення (видалення) декоративних насаджень та фруктових високо-якісних дерев на присадибній ділянці спільного двору будинку [ADDRESS] , роз`яснити відповідачці, що згідно норм діючого законодавства України учасник спільної часткової власності на прибудинкову територію не має права вимагати виділення належної йому частки (ідеальної частки) зі складу прибудинкової території і не має права на компенсацію за свою частку, оскільки прибудинкова територія багатоквартирного будинку є неподільною; стягнення моральної шкоди у сумі 1000 грн. та допустити негайне виконання рішення в цій частині. Відповідачка у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує, просила суд закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. Вважає позовні вимоги позивачки надуманими. Стверджує, що позивачка постійно її ображає, не дотримується правил співжиття, зокрема щодо користування спільними приміщеннями веранди та коридору, випускаючи кухонні випари у вказані приміщення, що негативно позначається на її здоров`ї та здоров`ї її дитини, яка має алергічні захворювання. Стосовно відеозаписів на мобільний телефон, то вони здійснювались з метою фіксації адміністративних правопорушень вчинених позивачем та були надані правоохоронним органам та органам місцевого самоврядування в якості доказів. Тобто, така фото- та відео- зйомка велася у зв`язку з порушенням позивачем правил благоустрою, ветеринарно-санітарних правил, а також правил співжиття у багатоквартирному будинку та здійснювалась винятково на спільному подвір`ї, відкрито. Правомірність своїх дій обґрунтовує з посиланням на ст.ст.32,34 Конституції України та ст.307 Цивільного кодексу України. Щодо тверджень позивача про бажання відповідачки захопити на свою користь максимальної площі прибудинкової території та ініціювання інших дій, таких як вирубка дерев, декоративних насаджень, то такі є голослівними та нічим не підтвердженими. Відповідачем ініціюється тільки спільне прибирання прибудинкової території, яка є захаращена сміттям позивачки, а саме, спроби вивезти побутове сміття, щоб облаштувати цю територію для спільного користування. Про вказане свідчить лист-звернення до начальника Ужгородського відділу поліції від 31.08.2020, в якій викладена вимога про очищення прибудинкової території позивачкою та її чоловіком та належного утримання собаки у відповідності до вимог Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження». Позивач у запереченні на відзив заперечує доводи, викладені у відзиві відповідачем, посилаючись, зокрема на те, що відповідачка не оскаржила рішення суду, згідно з яким її з малолітньої донькою вселили до цієї квартири, а почала висловлювати претензії через рік. Вважає, що двір не є громадським місцем. Відповідачка без згоди мешканців встановила ворота на вході двору загального користування, чим обмежила доступ колу невизначених осіб Ужгородської територіальної громади до прав пересування, організації на цій території мітингів, зборів інших масових заходів. Щодо приготування їжі в будинку, то це не створює жодної загрози життю відповідачці та її родині. Стверджує про відсутність побутового сміття на спільній прибудинковій території та постійне прибирання двору від листя та снігу. У запереченні на заперечення на відзив відповідач спростовує викладені у ньому аргументи, які зокрема, ним викладені у відзиві на позов. Позивач у заяві, поданій до суду 16.11.2020, звертає увагу відповідача, що означають терміни: веранда, під`їзд, горище, квартира згідно технічних вимог. Стверджує, що відповідачка принижує її людську гідність, зокрема, використовуючи її статус інваліда для дискримінації. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з мотивів, викладених у позові. Просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначають, що відповідачка неправомірно, без будь-якого погодження встановила камери відеоспостереження, здійснює несанкціоновану відео- та фото- зйомку позивачки та її чоловіка без їх згоди та розповсюджує такі матеріали. Намагається захопити спільну прибудинкову території для створення дитячого майданчика. Постійно вчиняє сварки та конфлікти з цього приводу. Відповідачка та її представник заперечили проти позову, посилаючись на те, що відеокамери встановлені на будинку спеціальним підприємством, яке має ліцензію на виконання таких робіт, обладнання є сертифіковане. Відеокамери встановлено з метою захисту приватної власності, оскільки позивачка та її чоловік працюють за межами міста Ужгорода. Відеоспостереження ведеться виключно у приміщеннях спільного користування: коридор та двір, дорога, без фіксування вхідних дверей позивачки. Відеозйомка на телефон з відома позивача під час виклику поліції, яка у свою чергу також здійснювала відеофіксацію на боді-камеру, з метою фіксації правопорушення. Ухвалою суду від 24.09.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено на 11.00год. 22.10.2020. Ухвалою суду від 22.10.2020 відмовлено в об`єднанні для спільного розгляду з первісним позовом в одному провадженні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності, ділової репутації. Ухвалами від 22.10.2020 відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів та у задоволенні клопотання позивачки [PERSON] про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] . Судове засідання відкладено за заявою відповідачки на 19.11.2020. Ухвалою суду від 19.11.2020 відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки про зупинення провадження у справі до прийняття рішення у кримінальному провадженні №22020070000000063 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.359 КК України. У судовому засіданні 19.11.2020 оголошено перерву до 13.30 26.11.2020. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що відповідачка, придбавши у першій половині 2019 року у власність квартиру [ADDRESS] , (багатоквартирний будинок, в якому проживає позивачка), вдалася до відвертого булінгу щодо позивачки та її сім`ї, провокуючи постійні сварки. За твердженням позивачки, відповідачка заборонила їй відкривати двері своєї квартири, а також вхідні двері веранди на першому поверсі. В порушення вимог ст.307 ЦК України здійснює відеозйомку її та чоловіка, фотографує розташування її приватного житла та погрожує демонстрацією зроблених нею аудіо-відеозаписів. На думку позивачки, метою таких дій відповідачки є обернення на свою користь максимальної площі прибудинкової території, яка є неподільною та спільною власністю власників усіх квартир. Також вважає незаконною вимогу відповідачки щодо вирубування та викорчовування у дворі та на прибудинковій території декоративних насаджень, плодоягідних дерев, оскільки це є протиправним посяганням на знищення зелених насаджень та порушенням правил благоустрою і озеленення населеного пункту. На обгрунтування вказаних обставин позивач надала фотодокази щодо протиправного, на її думку, встановлення відповідачкою відеокамер спостереження з метою незаконної фіксації і збору інформації проти неї, її чоловіка та невизначеного кола осіб, які приходять до неї у приватних справах. Вказаними протиправними діями позивачці було заподіяно значні душевні хвилювання та переживання, що їй як особі з інвалідністю категорично протипоказано, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідачки на свою користь моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Відповідно до ст.32 Конституції України, ст.301 Цивільного кодексу України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до ст.8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 3 цього ж Кодексу передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу(групи доказів). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України). Згідно поданих позивачем та відповідачем доказів (фотоматеріалів), на фасаді будинку [ADDRESS] встановлено відповідачкою три камери відеоспостереження: одна над квартирою відповідачки, радіус якої охоплює двір загального користування, а друга над сходами загального користування вихід на горище, третя проїзджу частину дороги та вхід у подвір`я (а.с. 17- 21, 133-134). Позивачка, звернувшись до суду з даним позовом, стверджує, що розміщені відповідачкою камери відеонагляду порушують її права та права її чоловіка на приватне життя, оскільки дані камери фіксують її життєву обстановку. Норми ч.1 ст. 307 ЦК України поширюється на всі суспільні відносини, в тому числі і на правовідносини, що стосуються використання житла приватними власниками. Дане положення слід розуміти як гарантію реалізації багатьох особистих немайнових прав, до яких віднесено право на індивідуальність, на особисте життя та його таємницю, право на повагу до гідності та честі, право на недоторканість ділової репутації. Згідно норми ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право на невтручання в особисте і сімейне життя передбачено ст.5 Закону України "Про захист персональних даних", ч. 2 ст.11 Закону України "Про інформацію", ч. 1 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а також міжнародно-правовими актами, до яких належать Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. (стаття 8). Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів того, що розміщені відповідачкою камери відеонагляду порушують право на приватне життя позивачки та її чоловіка. Також позивачкою, окрім іншого, не надано жодного доказу того, що в поле фіксації камер відеоспостереження потрапила вона або її чоловік, чи зображення входу до її помешкання (квартири), поширення таких відеозаписів відповідачкою тощо. Щодо інших відеозаписів, які були здійснені відповідачкою на мобільний телефон, фотографій, які були представлені суду, то такі були здійснені останньою з метою фіксації адміністративних правопорушень, які, на думку відповідачки вчиняє позивачка, про що свідчать звернення до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування (а.с.\~41-53,\~135-139). Докази поширення таких відеозаписів чи фотографій відповідачкою в інший спосіб відсутні. Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація і не знайшла свого підтвердження, у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року). Згідно приписів статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки суду не надано доказів втручання відповідачкою в приватне життя позивачки та її чоловіка, не доведено прояву неповаги такими діями до приватного життя, підстав для задоволення позовних вимог у частині заборони відповідачці проводити будь-яку відеозйомку, аудіозапис позивачки та її чоловіка, фотографувати розташування її приватного житла в багатоквартирному будинку [ADDRESS] , а зроблені несанкціоновані записи - знищити, відсутні. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31\~березня 1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз указаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що указані положення можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки належними і допустимими доказами. Оскільки заподіяння шкоди позивачем не доведено, не підлягає до задоволення і вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000грн. Щодо позовної вимоги про заборону відповідачці вчиняти (ініціювати) будь-які дії щодо знищення (видалення) декоративних насаджень та фруктових високо-якісних дерев на присадибній ділянці спільного двору будинку [ADDRESS] , заборони вимагати виділення належної їй частки (ідеальної частки) зі складу прибудинкової, то позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачем ініціюються такі вимоги чи вчиняються відповідні дії. Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). З урахуванням наведеного та ст.265 ЦПК України, суд констатує, що у даному рішенні мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім тих аргументів, які не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Вимогами п.1 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 6 даної статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed