Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

21.01.2020р. до суд надійшла позовна заява, а 04.02.2020р. уточнена позовна заява Приватного підприємства "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" (далі - позивач) до Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі - відповідач), в якій позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 17.06.2020р., просить зобов`язати Врадіївську районну державну адміністрацію внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права зміни до договору оренди земельної ділянки, укладеного між ПП ВКП "Каро" та [PERSON] зареєстрованого Врадіївським реєстраційним відділом МРФ ДП "Центр ДЗК", про що в реєстрі земель вчинено запис від 10.03.2010р. за № 041048900061, в частині строку дії договору оренди, зазначивши його термін закінчення 01.12.2035 року відповідно до додаткової угоди, укладеної 04.02.2010 року між ПП ВКП "Каро" та [PERSON] до договору оренди землі від 01.09.2007 року. Позов обґрунтований тим, що 01.09.2007р. між позивачем та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки, розташованих в межах Гуляницької сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 7 років. 04.02.2010р. між сторонами була укладена додаткова угода у зв`язку зі змінами в законодавстві в частині збільшення мінімального розміру орендної плати, якою передбачили зміну розміру орендної плати з 1,5% до 3% вартості нормативно-грошової оцінки землі та строк дії договору був продовжений до 01.12.2035р. 10.03.2010р. договір оренди земельної ділянки від 01.09.2007р. разом із додатковою угодою від 04.02.2010р., як невід`ємною частиною договору, державним актом на право власності на землю, актом приймання-передачі земельної ділянки, двома актами про передачу межових знаків, кадастровим планом були подані одночасно на реєстрацію у Врадіївський реєстраційний відділ ДП "Центр ДЗК", де і пройшли державну реєстрацію. Під час державної реєстрації вищезазначеного договору оренди не було враховано умови додаткової угоди про строк дії договору оренди до 01.12.2035р. та реєстратор вніс відомості в Книгу записів реєстрації договорів оренди землі про строк дії договору оренди терміном дії на 7 років чим допустив помилку. Як стверджує позивач правовідносини між позивачем та [PERSON] регулюються Законом України "Про оренду землі" від 06.10.1998р. за № 161-XIV, який є спеціальним законом по відношенню до норм Цивільного кодексу України. Згідно з ст. 20 Законом України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. З огляду на вищевикладене позивач вказує, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що моментом вчинення договору оренди землі є момент, коли сторони досягай згоди з усіх істотних умов в належній формі. Крім того позивач стверджує, що договір оренди землі та додаткова угода до нього були подані позивачем на державну реєстрацію одночасно 10.03.2010р. За таких обставин, позивач вважає, що діями посадових осіб Миколаївської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" була допущена помилка під час державної реєстрації договору оренди землі між позивачем та [PERSON] щодо строку дії договору без врахування умов додаткової угоди. На підтвердження своїх доводів позивач посилається на позицію висловлену в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.04.2015р. по справі № к/800/42424/14, в якій суд встановив, що під час реєстрації договору оренди землі одночасно відбувається і реєстрація додаткової угоди до договору, як невід`ємної частини договору оренди землі. Враховуючи, що на теперішній час обов`язок щодо державної реєстрації речових прав та обтяжень на нерухоме майно покладено на Врадіївську районну державну адміністрацію, у зв`язку з чим позивач вважає, що саме на цей орган державної влади необхідно покласти обов`язок виправлення помилки щодо терміну дії договору оренди, допущеної реєстраційним відділом ДП "Центр ДЗК" шляхом внесення до Державного реєстру прав зміни щодо закінчення терміну дії договору оренди землі, укладеного між позивачем та [PERSON] , зазначивши строк його закінчення 01.12.2035р. 05.05.2020р. відповідач подав відзив на позов, в якому заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано жодних доказів звернення до державного реєстратора як Врадіївської районної державної адміністрації, так і іншого уповноваженого суб`єкта державної реєстрації, в тому числі Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру", щодо проведення державної реєстрації зазначеної у позовній заяві додаткової угоди. Також відповідач стверджує, що оскільки додаткова угода не зареєстрована відповідно до вимог чинного законодавства, а тому у сторін цієї додаткової угоди не виникають права та обов`язки, які нею визначенні. При чому термін дії договору оренди землі, укладений між позивачем та [PERSON] від 01.09.2007р., сплинув, а відтак позивач, на момент звернення до суду із вказаним позов, взагалі не має жодних прав щодо користування земельними ділянками зазначеними у позові. Крім того відповідач стверджує, що позовна вимога про зобов`язання державного реєстратора вчинити реєстраційну дію не відповідає приписам ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно якою суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати такі рішення. На підтвердження своїх доводів відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду висвітлену у постанові від 18.06.2019р. по справі № 812/778/17 та правову позицію Верховного Суду України висвітлену у постанові від 11.11.2015р. по справі № 819/1849/13-а. 08.05.2020р. третя особа [PERSON] подав письмові пояснення на позовну заяву, в яких заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в задоволенні позову вказуючи, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту державної реєстрації додаткової угоди, при чому позивачем порушено термін звернення до суду. Третій особі невідомо чи підписував [PERSON] додаткову угоду, однак останній неодноразово повідомляв позивача про припинення оренди. Також третя особа [PERSON] зазначає, що земельні ділянки, які він успадкував після смерті [PERSON] , та які є предметом договору оренди землі, укладеного між позивачем та [PERSON] , він надав в оренду своїй дружині [PERSON] . На підтвердження своїх доводів відповідач посилається на правові позиції Верховного Суду висвітлені у постанові від 18.06.2019р. по справі № 812/778/17 та у постанові від 15.01.2020р. по справі № 322/1178/17. У судовому засіданні представниця позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки не повідомив, водночас 17.08.2020р. звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за його відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судовому засідання заперечили проти позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позову. При цьому [PERSON] на пропозицію головуючого щодо обґрунтування своєї позиції викладеної у його письмових поясненнях, зокрема, і щодо порушення позивачем термінів звернення до суду, не надав суду жодних пояснень, а лише зазначив, що підтримує свої письмові пояснення. Заслухав пояснення представниці позивача та третіх осіб, дослідив матеріали справи, судом встановлено таке. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 080761 [PERSON] належала земельна ділянка площею 5,75 га, яка складається з двох земельних ділянок площею 3,92 га, з кадастровим номером 4822380800:03:000:0155, та площею 1,83 га, з кадастровим номером 4822380800:03:000:0200, які розташовані в межах території Гуляницької сільської ради Врадіївського району Миколаївської області. 01.09.2007р. між позивачем та [PERSON] укладено типовий договір оренди землі, який зареєстрований Врадіївським реєстраційним відділом МРФ ДП "Центр ДЗК", про що в реєстрі земель вчинено запис від 10.03.2010р. за № 041048900061, що зокрема підтверджується листами Відділу у Врадіївському районі Головного територіального Держгеокадастру у Миколаївській області № 557/111-18 від 22.08.2018р., № 668/111-18 від 16.10.2018р., № 65/111-20 від 28.04.2020р. Об`єктом вказаного договору є земельна ділянка площею 5,75 га, а строк оренди визначено терміном на 7 років до закінчення сільськогосподарського 2014 року (п.п. 5, 5 договору оренди). 04.02.2010р. між позивачем та [PERSON] підписано додаткову угоду до договору оренди землі від 01.09.2007р., згідно якої внесено зміни до пункту 6 договору "Орендна плата" та продовжено договір оренди землі від 01.09.2007р. до 01.12.2035р. Водночас згідно листів Відділу у Врадіївському районі Головного територіального Держгеокадастру у Миколаївській області № 557/111-18 від 22.08.2018р., № 668/111-18 від 16.10.2018р., № 171/141-18 від 27.12.2018р., № 65/111-20 від 28.04.2020р. вказана додаткова угода не зареєстрована відповідно до вимог чинного законодавства. При чому у жодному із вказаних листів Відділ у Врадіївському районі Головного територіального Держгеокадастру у Миколаївській області не вказує про звернення позивача щодо реєстрації вищевказаної додаткової угоди. Із листів Відділу у Врадіївському районі Головного територіального Держгеокадастру у Миколаївській області № 557/111-18 від 22.08.2018р. та № 171/141-18 від 27.12.2018р., взагалі не можливо встановити, яка додаткова угода вшита до договору оренди землі від 01.09.2007р., коли вказана додаткова угода була подана для реєстрації та чи взагалі остання в порядку, визначеному чинним законодавством, подавалася позивачем для реєстрації. Після смерті [PERSON] , який помер [INFO] [PERSON] успадкував земельні ділянки, які належали [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 080761, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 14.09.2015р., свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 04.07.2016р., зареєстрованими в реєстрі за № 1-371 та № 1-372, витягами про реєстрацію в спадковому реєстрі № 44341860 та № 44341643 від 04.07.2016р. 04.07.2016р. за [PERSON] зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 62941674 та № 62958341 від 07.07.2016р., № 1705666731 та № 170560862 від 14.06.2019р. 03.08.2018р. зареєстровано договори оренди вказаних земельних ділянок від 20.07.2018р. та 03.08.2018р., укладених між [PERSON] та [PERSON] строком на 45 років, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 134239763 та № 134236748 від 14.08.2018р., № 1705666731 та № 170560862 від 14.06.2019р. При чому жоден із вказаних витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не містить жодної інформації щодо реєстрації права оренди земельних ділянок, належних [PERSON] , а в подальшому [PERSON] , на підставі укладених між позивачем та [PERSON] договорів. Встановивши вказані обставини суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частинами 5 та 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 204 ЦК України, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - ЦК України), визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" № 161-XIV, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України "Про оренду землі"), орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 20 Закону України "Про оренду землі" укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно ч. 4 ст. 8 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор прав самостійний у прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та відмову в такій реєстрації і здійснює повноваження тільки відповідно до закону. Дії державного реєстратора прав щодо державної реєстрації прав або відмови в такій реєстрації можуть бути оскаржені до суду. Відповідно ч.ч. 1 та 2 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" облік заяв про державну реєстрацію речових прав та встановлених щодо них обмежень, а також облік запитів стосовно надання витягів із Державного реєстру прав проводяться відповідно в базі даних обліку заяв та обліку запитів. Дані обліку заяв про державну реєстрацію прав містять: порядковий номер заяви про державну реєстрацію речового права або його обмеження; дату та час (годину та хвилину) надходження заяви; кадастровий номер об`єкта нерухомого майна, якщо право власності на нього вже зареєстроване; відомості про особу, яка звернулася із запитом (для фізичних осіб - громадян України - прізвище, ім`я та по батькові, ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців та осіб без громадянства - прізвище, ім`я та по батькові (у разі наявності), відомості про постійне місце проживання за межами України, а також дані про документи, які посвідчують особу; для юридичних осіб - резидентів - найменування, місцезнаходження, код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; для юридичних осіб - нерезидентів - найменування, місцезнаходження із зазначенням країни, в якій зареєстровано юридичну особу), а також дані про документи, які посвідчують особу, що представляє нерезидента; стислий зміст речового права та (або) встановлених обмежень, які необхідно зареєструвати, документи, що підтверджують правочини щодо нерухомого майна або обмеження речових прав чи відмову в такій реєстрації; дату державної реєстрації речового права або його обмеження; прізвище та ініціали державного реєстратора прав; перелік документів, які додаються до заяви. Частинами 1, 4 та 6 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав проводиться в такому порядку: облік заяви про державну реєстрацію речових прав; прийняття і перевірка документів, поданих для державної реєстрації речових прав; установлення відсутності підстав для відмови в державній реєстрації речових прав; державна реєстрація речових прав або відмова в такій реєстрації прав та внесення даних до Державного реєстру прав; присвоєння кадастрового номера об`єкту нерухомого майна; видача документів, що підтверджують зареєстроване речове право. Розгляд заяви і прийняття рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відмову в реєстрації проводяться у строк, який не перевищує чотирнадцяти календарних днів з дня отримання органом державної реєстрації прав заяви та документів, необхідних для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Датою і часом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що зазначається в рішенні державного реєстратора прав, є дата і час внесення даних про присвоєння кадастрового номера об`єкту нерухомого майна, внесення даних про інші речові права, внесення даних про правочини, у зв`язку з якими відбулася зміна власника (власників) об`єкта нерухомого майна та (або) зміна самого об`єкта нерухомого майна. Згідно ч.ч. 1, 6, 7 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, за яким виникло речове право, або уповноважених ними (нею) осіб. Облік заяв про державну реєстрацію прав проводиться в порядку їх надходження із зазначенням дати і часу. У разі отримання заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, здійснюється облік заяви в базі даних обліку заяв із зазначенням дати і часу. Пунктом 4.2. Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 174 від 02.07.2003р., який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації. Отже вищевказаними приписами законодавства, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, було чітко врегульовано порядок укладення та проведення державної реєстрації договорів оренди землі. При чому Велика Палата Верховний Суд у постанові від 15.01.2020р. у справі № 322/1178/17 зробила правовий висновок, згідно якого момент укладення договору визначено у статтях 368, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі. Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства. У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18). Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України. У постанові від 18.06.2019р. у справі № 812/778/17 Верховний Суд дійшов висновку, що додаткова угода до договору оренди підлягала державній реєстрації як і договір оренди земельної ділянки. За встановлення у судовому процесі обставин відсутності факту державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки у сторін цієї додаткової угоди не виникли права та обов`язки, які нею визначені. При чому у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015р. у справі № 819/1849/13-а висвітлена правова позиція, згідно якої орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати такі рішення. В ракурсі вищевикладеного слід зазначити, що позивачем не надано до суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу на підтвердження фактів звернення 10.03.2010р. до Врадіївського реєстраційного відділу Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" із заявою про державну реєстрацію додаткової угоди від 04.02.2010р. до договору оренди землі, укладеного 01.09.2007р. між позивачем та [PERSON] , подання вказаної додаткової угоди на реєстрацію, як і самого факту проведення такої реєстрації або відмови у державній реєстрації. Матеріали справи також не містять жодної інформації щодо звернення позивача до державного реєстратора Врадіївської районної державної адміністрації чи іншого уповноваженого суб`єкта державної реєстрації, щодо проведення державної реєстрації додаткової угоди від 04.02.2010р. до договору оренди землі, укладеного 01.09.2007р. між позивачем та [PERSON] в порядку, визначеному чинним законодавством України. Позивачем також не надано жодних рішень уповноваженого суб`єкта державної реєстрації щодо розгляду питань стосовно державної реєстрації вказаної додаткової угоди, як і судових рішень, в яких встановлені інші обставини, відміні від тих, які встановленні під час розгляду даної справи, чи якими визнано неправомірними дії суб`єкта державної реєстрації під час проведення державної реєстрації договору оренди землі, укладеного 01.09.2007р. між позивачем та [PERSON] , та додаткової угоди до нього від 04.02.2010р. Частиною 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, яка діяла на момент звернення позивача до суду, визначено, що у разі допущення технічної помилки (граматичної, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися. У разі якщо допущена технічна помилка, виявлена після отримання заявником документів за результатом розгляду заяви, така помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України чи його територіальних органів. У разі якщо допущена технічна помилка впливає на права третіх осіб, така помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі судового рішення. Однак позивачем не надано суду жодного доказу щодо його звернення в порядку, визначеному чинним законодавством, до уповноваженого суб`єкта державної реєстрації із заявою про виправлення допущеної помилки, яку, як зазначає позивач, було допущено під час державної реєстрації додаткової угоди від 04.02.2010р. до договору оренди землі, укладеного 01.09.2007р. між позивачем та [PERSON] . Суд не приймає до уваги посилання позивача на постанову Вищого адміністративного суду України від 15.04.2015р. у справі № к/800/42424/14, оскільки остання в силу приписів ст. ч. 2 ст. 82, ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", не має преюдиційного значення для розгляду даної справи та не є обов`язковою для врахування судами під час розгляду судових справ. Таким чином позивачем не доведено факт державної реєстрації додаткової угоди від 04.02.2010р. до договору оренди землі, укладеного 01.09.2007р. між позивачем та [PERSON] в порядку, визначеному чинним законодавством України, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, а також на момент звернення до суду із даним позов, та як наслідок факт укладення вказаної додаткової угоди. З огляду на вищевикладене в сукупності слідує, що позов є безпідставним та необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню. Щодо заяви третьої особи [PERSON] про порушення позивачем термінів звернення до суду слід зазначити, що поняття та порядок застосування позовної давності врегульовано главою 19 розділу V книги першої ЦК України. З аналізу вказаних положень цивільного законодавства вбачається, що застосування позовної давності можливе за заявою сторони у спорі та за умови, що судом буде встановлено порушення права позивача, однак враховуючи встановленні під час розгляду справи обставини, позовна давність в даному випадку не може бути застосована. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, в тому числі судовий збір, понесені позивачем покладаються на позивача.

Outcome: dismissed