Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 29.07.2019 року звернулась [PERSON] із вказаною позовною заявою та просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 868,07 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 18\~195,50 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. та суму витрат на правову допомогу у розмірі 6500,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно наказу ДП «ЦОГ» від 22.03.2019 року №10/2019 позивач була звільнення з посади державного реєстратора відділу державної реєстрації, відповідно до ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. На час звільнення позивачки з ДП «ЦОГ» у відповідача існувала заборгованість по виплаті їй заробітної плати за період з жовтня 2018 року по березень 2019 року та була нарахована компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період жовтень 2018 березень 2019 у сумі 868,07 коп., але при звільненні відповідач не провів з позивачем розрахунок та в добровільному порядку відмовився здійснити виплату, що стало підставою для звернення до суду із вказаною позовною заявою. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.08.2019 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Від представника позивача Шевченко С.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник Державного підприємства «Центр обслуговування громадян» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив. В письмовому відзиві на позовну заяву зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки за результатами зборів робочої комісії від 05.08.2019 року було вирішено в строк до 01.12.2019 року виплатити позивачу середню плату за час затримки в розмірі 19\~298,30 грн. та компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 868,07 грн. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Таким чином, датою ухвалення цього рішення є 21.10.2019 року. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вислухавши доводи представника позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 10.06.2016 року по 22.03.2019 року знаходилась у трудових відносинах з державним підприємством «Центр обслуговування громадян (далі ДП «ЦОГ) та працювала на посаді державного реєстратора відділу державної реєстрації, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] . Наказом ДП «ЦОГ» від 22.03.2019 року №10/2019 позивача звільнено з посади з 22.03.2019 року відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. На час звільнення позивача з ДП «ЦОГ» у відповідача існувала заборгованість по виплаті позивачу заробітної плати за період з жовтня 2018 року по березень 2019 року, що підтверджується розрахунковими листами ДП «ЦОГ» за період жовтень 2018 р - травень 2019 р. Окрім цього, відповідачем була нарахована компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період жовтень 2018 березень 2019 у сумі 868,07 коп. згідно довідки ДП «ЦОГ» від 19.06.2019 року. Позивач зазначила, що повний розрахунок по заробітній платі з нею був проведений не в день звільнення, а лише 14.05.2019 року, з фактичною затримкою на 54 календарних дня, що встановлюється з розрахункових листків наданих ДП «ЦОГ» та не заперечується представником відповідача. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р.,- нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що два останні місяці перед звільненням заробітна плата позивача складала 551,38 гривень на день відповідно до довідки ДП «ЦОГ» від 19.06.2019 року. Фактичний розрахунок з позивачем проведено 14.05.2019 року. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази щодо дати виплати заробітної плати, однак посилання позивача в цій частині не заперечуються представником відповідача, тож суд вважає зазначену обставину доведеною. Таким чином, виплата заробітної плати була здійснено фактичною із затримкою на 54 календарних дні. Відповідно до табелів обліку використання робочого часу (довідка ДП «ЦОГ» від 19.06.2019 р.) позивач працювала п`ятиденну робочу неділю та з урахування святкових та вихідних днів число робочих днів, на які була здійсненна затримка у виплаті позивачу заробітної плати, становить 33 дні. Таким чином, шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 18 195,5 грн. (551,38*33=18 195,5), та підлягає стягненню на користь позивача. Окрім цього, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-ІП та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації. Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку, складеного відповідачем, розмір компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з жовтня 2018 по березень 2019 року становить 868,07 коп. Зазначена сума є визнана стороною відповідача та за відсутності доказів щодо її виплати, суд приходить до висновку про наявність підстав для її стягнення на користь позивача. Окрім цього, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, посилаючись на рішення зборів робочої комісії від 05.08.2019 року було вирішено в строк до 01.12.2019 року виплатити позивачу середню плату за час затримки в розмірі 19 298,30 грн. та компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату в розмірі 868,07 грн. По-перше, таке рішення було прийнято після звернення позивача до суду. По-друге, законодавством не передбачено можливості відстрочення виплати належних працівнику сум за відсутності його згоди. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України, згідно якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що згідно квитанції №15 від 25.07.2019 року позивачем сплачено судовий збір в розмірі 768, 40 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 01.10.2018 року по справі №569/17904/17 підтвердженням платної правової допомоги є розрахунок погодинної вартості правової допомоги. Судом встановлено, що 25.06.2019 року між позивачем та ФОП [PERSON] про надання юридичної допомоги, на підставі якого позивачем було сплачено 6500 грн. за надання правової допомоги, на підтвердження чого надано квитанцію до прибуткового касового ордеру від 25.06.2019 року. Разом з тим, в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт та затраченого часу, що є підставою для відмови в задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Outcome: partial