Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

У червні 2016 року до суду звернувся [PERSON] із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 5 червня 2012 року він був прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування в ДП "Заготівельно-виробниче підприємство". 15 серпня 2012 року він був переведений на посаду енергетика у цьому ж підприємстві. Отже, відповідно до укладеного трудового договору відповідач прийняв на роботу позивача, а позивач зобов'язувався виконувати трудові обов'язки, визначені роботодавцем. 13 травня 2016 року трудовий договір між позивачем та відповідачем за взаємною згодою було розірвано. Однак в порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України відповідачем на день звільнення позивача не було належним чином здійснено розрахунок, а саме не виплачено заборгованість із заробітної плати та відшкодування за невикористану відпустку, що складає 11 423 грн 71 коп. Підприємством було видано [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку із записом про звільнення згідно ст. 38 КЗпП України, але не проведено розрахунку у день звільнення, чим порушено право позивача на отримання заробітної плати. На підтвердження нарахування заробітної плати відповідачем було надано позивачу розрахунок заробітної плати за травень 2016 року із утриманням із заробітної плати та суми, що належать до сплати. [PERSON] звернувся до відповідача і тим, щоб останній надав за підписом керівника довідку про розмір заборгованості перед позивачем по заробітній платі, оскільки суми розрахункових у зв'язку із звільненням має бути більшою. Проте, відповідач відмовився надати позивачу вказану довідку. Крім того, позивач у зв'язку із невиплатою заробітної плати звернувся із заявою до Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області, на яку отримав лист, у якому вказано, що в діях керівництва відповідача не встановлено умислу на невиплату заробітної плати, а тому рекомендовано звернутись до суду. У зв'язку з порушенням відповідачем його прав, позивачу було завдано моральної шкоди. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення емоційного та психологічного стану, у зв'язку з невиплатою заробітної плати позивач опинився у скрутному становищі, йому довелось шукати додаткових засобів до свого матеріального забезпечення та звертатись до суду з даним позовом, оскільки відповідач відмовляється виплатити заборгованість по заробітній платі. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінив в 5 тис. грн. Посилаючись на ст. ст. 115, 117, 232, 235, 237-1 КЗпП України, позивач просив стягнути з ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" на його користь невиплачену заробітну плату у розмірі 11 423 грн 71 коп. та 5 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні [PERSON] підтвердив обставини викладені у позові, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що із суми, що заявлена у позовній заяві - 11 423 грн 71 коп., з яких 9 925 грн 57 коп. - заборгованість по заробітній платі, решта - 1 498 грн 14 коп., - розмір відшкодування за невикористану відпустку. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме: проти стягнення на користь позивача заборгованості у розмірі 11 423 грн 71 коп. не заперечував, заперечував проти стягнення моральної шкоди у розмірі 5 тис. грн, вказуючи, що позивачем не обґрунтовано заподіяння моральної шкоди у такому розмірі, просив стягнути 500 грн моральної шкоди. Заслухавши доводи позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного. Судом встановлено, що згідно трудової книжки [PERSON] працював на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування в ДП "Заготівельно- виробниче підприємство", у подальшому переведений на посаду в.о. енергетика цього ж підприємства (а.с. 6). Згідно копії наказу № 11ак від 13 травня 2016 року встановлено, що [PERSON] звільнено із займаної посади за згодою двох сторін з 20 травня 2016 року. Бухгалтерії провести розрахунок по заробітній платі та нарахувати компенсацію за невикористану відпустку (а.с.8). Згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку 661 за січень 2016 року - травень 2016 року встановлено, що заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] за період з січня 2016 року по травень 2016 року складає 9 732 грн 48 коп. (а.с.9). Згідно розрахункового листа за травень 2016 року встановлено, що борг за підприємством перед [PERSON] на кінець травня 2016 року складає 9 925 грн 57 коп. (а.с.12). Згідно повідомлення Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області № 3928 від 9 червня 2016 року встановлено, що зареєстровано та розглянуто звернення [PERSON] В ході проведених заходів встановлено, що в діях керівництва ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" прямого умислу на невиплату [PERSON] наявної заборгованості по заробітній платі не встановлено (а.с.13). Згідно довідки, виданої ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" № 36 від 16 листопада 2016 року встановлено, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 16 листопада 2016 року складає 11 423 грн 71 коп. (а.с.91). Таким чином [PERSON] має право на виплату заробітної плати за час роботи в ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" за період з січня по травень 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сім, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані сіми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24.03.1995 року зі змінами та доповненнями (далі по тексту Закон №108/95-ВР) працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №108/95-ВР заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як встановлено із розрахункових листів за січень- травень 2016 року (а.с.11-12) [PERSON] щомісяця нараховувалась заробітна плата у розмірі по 1 378 грн без обов'язкових платежів. У порядку п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити до негайного виконання рішення про стягнення працівникові виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто при порушенні прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) наявність моральної шкоди презюмується і її відшкодування на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. З огляду на те, що заробіток у позивача, на час перебування у трудових відносинах з відповідачем, був єдиним його джерелом доходів і протягом значного часу відповідач не виплачував [PERSON] заробітну плату, що призвело до його моральних страждань, які були викликані переживаннями стосовно неможливості матеріально забезпечити себе, що вимагало від позивача вжиття додаткових заходів та зусиль для організації свого життя, суд оцінює моральну шкоду в 1 тис. грн. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи та поясненнями позивача підтверджуються обставини щодо обґрунтованості позову, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір, що складає 551 грн 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial