Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

30.03.2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсними та скасування рішення Андріївської сільської ради від 28.09.2004 року, № 89, деяких записів Погосподарських книг Андріївської сільської ради, № 89, свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності, мотивуючи свою заяву тим, що він проживає за адресою: [INFO] б. 9, з 1995 року, що підтверджується актом депутата Андріївської селищної ради від 09.03.2016 року. Є інвалідом з дитинства ІІ групи, що підтверджується довідкою Сер МСЕ серія ДОН-02 № 131063. Рішенням виконкому Андріївської сільської ради «Про надання земельної дільники під забудову [PERSON]» від 08.07.1965 р., діду позивача було відведено земельну ділянку під забудову жилого дома із зносом старого в с. Шевченко по вул. Зелена в розмірі 0,56 га., із зазначенням строку закінчення будівництва - листопад 1966 року. Забудова ділянки дозволена рішенням виконкому Великоновосілківської районної Ради депутатів трудящих від 07 липня 1965 року б/н за типовим проектом будівлі № 346-1. У період 1965-1966 років дідом позивача було збудовано жилий будинок, за вказаною адресою (у період забудови місцем забудови було зазначено: Донецька область, Великоновосілківський район, с. Шевченко, вулиця Зелена, без № будинку). Ці факти підтверджується свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР виданим Великоновосілківською районною радою депутатів трудящих. Дід позивача, [PERSON], [INFO], 27 грудня 1986 року помер. Після його смерті у 1988 році дружиною діда та бабусею позивача [PERSON] було отримано свідоцтво про право особистої власності на будівлю, видане Андріївською сільською радою, 04 лютого 1988 року, у якому зазначено, що дім находиться у с. Шевченко по вул. Молодіжна 51. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Великоновосілківської райради від 20.01.1988 року № 8, зареєстроване Селидівським інвентаризаційним технічним бюро, 04 лютого 1988 року, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу за № 66. Таким чином, [PERSON], стала одноособовою власницею збудованого її чоловіком будинку, на підставі свідоцтва про право особистої власності на дім. Бабуся позивача, [PERSON], [INFO], померла 13 липня 1995 року. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді вказаної будівлі, земельної частки (паю) та майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства. Мати позивача, [PERSON], (дівоче прізвище [PERSON]), доглядала свою матір, [PERSON], разом з нею проживала у спірному домоволодінні і після її смерті залишилася проживати у цьому будинку до дня своєї смерті 16 грудня 2015 року, що підтверджується актом депутата Андріївської селищної ради, від 09.03.2016 року.Після смерті бабусі, залишившись і надалі проживати у будинку до дня своєї смерті, мати позивача [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном (фактично прийняла спадщину), що було передбачено ст. 549 ЦК УРСР (1963 р), але у подальшому не оформила своїх спадкових прав. У бабусі, [PERSON], крім матері позивача, [PERSON], було ще троє синів - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які разом з матір'ю не проживали, фактично спадщину не прийняли, із заявою до нотаріуса, відповідно до вимог ЦК УРСР (1963р.) не зверталися. Крім того, всі вони працювали і не мали можливості доглянути бабусю та у подальшому, після її смерті підтримувати у належному стані домоволодіння. Протягом усього зазначеного часу позивач з матір'ю, вкладаючи власні кошти, здійснювали догляд за житловим будинком, прибудинковою територією та земельною ділянкою, підтримуючи їх в належному стані, що позивач продовжує робити до цього часу. Андріївська сільська рада повинна була володіти офіційною інформацією щодо набуття права власності [PERSON], оскільки право власності бабусею набулося саме на підставі рішення виконавчого комітету Андріївської сільської ради. Але, у вересні 2004 року, виконавчий комітет Андріївської сільської ради, розглянувши заяву [PERSON], якою він просив оформити право власності на будинок по вул. Молодіжна, 9 у с. Шевченко, у звязку з тим, що він його збудував у 1986 році, прийняв рішення від 28.09.2004 року № 89 «Об оформлении права собственности на домовладение № 9 по ул. Молодежная в с. Шевченко», яким за [PERSON] визнано право власності на спірне домоволодіння та Великоновосілківським бюро технічної інвентаризації оформлене свідоцтво про право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У зазначеному рішенні виконкому йдеться мова про те, що у 1986 році [PERSON] був збудований жилий будинок, що не відповідає дійсності, оскільки насправді будинок будувався дідом ще за його життя, а бабуся, як дружина забудовника була визнана власницею цього будинку у 1988 році. До того ж, згідно листа відповідача, щодо ведення записів погосподарських книг, роком забудови домобудівлі зазначено 1967 рік. У результаті неправомірних дій відповідача, на думку позивача, відбулося незаконне набуття права власності на спірне майно [PERSON] І це на той час, коли фактично власником жилого будинку № 9 по вул. Молодіжна в с. Шевченко вже була мати позивача. Про те, що [PERSON] є власником оспорюваного домоволодіння, позивач дізнався 10.03.2016 року з листа-відповіді відповідача (від 10.03.2016 року № 349, коли звернувся з проханням підтвердити своє тривале фактичне проживання та тривале фактичне проживання його матері [PERSON] до дня її смерті, а також надання інформації про перейменування вулиці Зелена на Макарова та у подальшому на Молодіжна. У своєму листі від 24.03.2016 року відповідач зазначає, що жодною інформацією щодо оформлення права власності на житловий будинок [PERSON] (Ольгою) Пилипівною не володіє. Тобто, відповідач стверджує, що про оформлення права власності [PERSON] у 1988 році не знає, але згідно записів у свідоцтві про право особистої власності на домоволодіння, відповідач посвідчує, що ціле домоволодіння, розташоване у с. Шевченко по вул. Молодіжній за № 51 дійсно належить [PERSON]. Отже, правовстановлюючий документ на ім'я [PERSON] був оформлений і виданий відповідачем одноособовому власнику спірного домоволодіння. Та вже, коли [PERSON] у 2004 році звертається із заявою оформити право власності на будинок по вул. Молодіжна, 9, посилаючись на те, що, начебто, він його збудував у 1986 році, відповідач не бере до уваги записи Погосподарських книг, у яких роком забудови зазначено 1967 рік та того юридичного факту, що цей будинок з 1988 року вже має власника, але встановлює, що жилий будинок збудований заявником. До того ж, роком забудови будинку у Погосподарській книзі 1986 - 1990 років зазначено 1967 рік. Окрім цього, встановлюючи так званий факт будівництва жилого будинку [PERSON] відповідач посилався на записи у Погосподарській книзі (періоду 2000-2005 рр.) за особовим рахунком № 924, що начебто домоволодіння № 9 розташоване по вул. Молодіжна у с. Шевченко числиться за [PERSON] Враховуючи вищевикладене позивач змушений був звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач на своїх позовних вимогах наполягав, просив задовольнити його позов. Представник позивача, [PERSON], підтримала позовні вимоги позивача, наполягаючи на тому, що вимоги є законними та обґрунтованими. Відповідач, представник Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, в судовому засіданні заявив, що зважаючи на те, що події вказані в позовній заяві та зясовані в процесі розгляду справи, відбувалися доволі давно, а тому склад сільської ради, на протязі минулих років неодноразово змінювався та ким і коли зроблені записи в по господарських книгах та вирішувалися питання власності стосовно вказаного домоволодіння, вказати не може. Просила суд вирішувати справу на свій розсуд. Третя особа, [PERSON], яка є дружиною померлого [PERSON], категорично заперечила проти позовних вимог позивача, наполягала на тому, що її померлий чоловік [PERSON] набув право власності на вказане домоволодіння в законний спосіб, просила суд в позовних вимогах [PERSON] відмовити. Інші учасники розгляду справи, треті особи в судове засідання не зявилися, надіславши до суду заяви, про розгляд справи у їх відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи позовну заяву, вислухавши сторони по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав: Згідно свідоцтва про право приватної власності від 04.02.1988 року (а.с. 24), померлій 13 липня 1995 року [PERSON] (а.с. 30), належить домогосподарство в селі Шевченко Великоновосілківського району, Донецької області, вул. Молодіжна б. 9, яке було успадковано нею після смерті 27.12.1986 року, копія свідоцтва про смерть ІV НО № 422060 (а.с. 30) її чоловіка [PERSON] Якщо спадщина відкрилася та була прийнята спадкоємцями фактично або подачею заяви до 01.01.2004 року, то діють норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 548 ЦК України (1963 р.), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємиць її прийняв. За ст. 549 ЦК України (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Мати заявника, [PERSON], (дівоче прізвище [PERSON]), є донькою [PERSON], згідно свідоцтва про народження № 2139492 (а.с. 26), проживала у спірному домоволодінні померлої і після її смерті залишилася проживати у цьому будинку до дня своєї смерті 16 грудня 2015 року, згідно свідоцтва про смерть серії І-НО № 936017 від 22 грудня 2015 року (а.с. 31), що підтверджується актом депутата Андріївської селищної ради, від 09.03.2016 року (а.с. 16-17 ) Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (лист від 16.05.2013 р № 24-753/0/4-13) «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Відповідно до Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських (селищних) радах, затвердженої Наказом Держкомстату України 17.07.2000 N 234 та Зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 8 серпня 2000 р. за N 480/4701 (далі - Інструкція), при ведені погосподарських книг, особові рахунки домогосподарств у погосподарській книзі відкриваються під час закладення книг за станом на 1 січня на всіх осіб, що прописані і постійно проживають на території сільської ради. Як відомо позивачу, [PERSON], з початку 1985 року та до дня своєї смерті - 14.03.2015 року, був зареєстрований (прописаний) та постійно проживав за адресою: [INFO], що, доречи в судовому засіданні ніким спростовано не було. Тому, відповідач, в порушення вимог нормативно-правового документу (діючої на той час Інструкції), яким обов'язково повинен був керуватися при вчиненні своїх дій, протиправно, вніс запис, яким [PERSON] зазначив членом домогосподарства. Згідно листа-відповіді Андріївської сільської ради від 10.03.2016 року № 349, у погосподарській книзі за період 1996-2000 рік домогосподарство не зафіксовано, так як зареєстрованих у вказаному домогосподарстві не було та право власності на будинок не оформлено, а раніше, згідно записів у погосподарських книгах за період 1986-1990 років, 1991 1995 років домогосподарство обліковувалось за [PERSON], яка дійсно була законним власником будинку. У відповіді відповідача (лист від 24.03.2016 р. № 430) у п. 3 зазначає наступне: у погосподарській книзі, періоду 2001-2005 років домогосподарство обліковується за [PERSON] у зв'язку з тим, що було оформлено право власності на домогосподарство [PERSON], відповідно до рішення виконавчого комітету сільської ради. Дата внесення вказаних відомостей до обліку не зазначена. Тобто мова йдеться про те, що підставою для відкриття особового рахунку домогосподарства було набуття права власності [PERSON]. Але, як вбачається із спірного рішення, [PERSON] був записаний до звернення із заявою, а пізніше з'ясовується, що підставою для запису було рішення. Саме ж рішення виконавчого комітету Андріївської сільської ради має багато виправлень. Законність прийняття такого рішення ставиться під сумнів. До того ж, у мотивувальній частині цього рішення окрім посилання на р. ІV Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яким най той час у своїй роботі керувалися БТІ, не вказано ніяких інших законів, якими відповідач, як орган місцевого самоврядування, повинен керуватися при виконання своїх власних або делегованих повноважень (у даному випадку - при прийнятті спірного рішення), хоча Закон України "Про місцеве самоврядування в України" діє з 1997 року, Закон України "Про власність" (чинний на той час), Земельний кодекс України, відповідні ДБН і т. ін. Ч. 2 ст. 19 Конституції України гласить, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що відповідач, як орган місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У Конституції України зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду (ч. 2 ст. 144). Цьому конституційному положенню відповідають положення Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", у ч. 10 ст. 59 якого визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Ч. 1 ст. 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку (ч. 2 ст. 77 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до положень ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Ч. 2 ст. 21 ЦК України зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії, а отже, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, як і право на оскарження в суді рішень органів місцевого самоврядування гарантується безпосередньо на підставі Конституції України кожному (ч. 3 ст. 8, ч. 2 ст. 55). Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч. 10 ст. 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі вимог ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на викладене, суд вважає незаконним рішення виконавчого комітету Андріївської сільської ради від 28.09.2004 року № 89 «Об оформлении права собственности на домовладение № 9 по ул. Молодежная в с. Шевченко» та вважає за необхідне скасувати як саме рішення так і правові наслідки, які він породжував. Відповідно до положень ч. 3 ст. 8, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 55, ч. 2 ст. 144 Конституції України,

Outcome: partial