Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовною заявою в якій, після збільшення позовних вимог, просить визнати її членом сім'ї: померлих матері -[PERSON], батька - [PERSON] та брата -[PERSON], які проживали в квартирі [ADDRESS] та визнати за нею право на користування вищевказаною квартирою . В обґрунтування позову посилається на порушення її прав, те, що після заселення до спірної квартири у 1968 році, відповідно до діючого на той час законодавства була здійснена реєстрація проживання сім'ї [PERSON]. У 1973 році вона вийшла заміж та стала проживати у квартирі чоловіка за адресою [ADDRESS], за якою зареєструвала своє місце проживання та, в подальшому, приватизувала 2/5 частини квартири. У 1975 році шлюб розірвано. З 1977 року і по сьогоднішній день проживає у квартирі батьків за їх проханням. Це викликано погіршенням їх стану здоров'я: мати страждала хронічними захворюваннями, була визнана інвалідом 2 групи, потребувала постійного стороннього догляду. Батько теж мав поганий стан здоров'я, потребував сторонньої допомоги за станом здоров'я та віку. В силу життєвих обставин брат не мав своєї сім'ї, потребував допомоги , будучи за характером інфантильною, безвольною особою, маючи хворобливий стан здоров'я, не бажав брати на себе тягар повсякденних турбот по матеріальному забезпеченню себе та батьків, догляду за батьками, ці обов'язки він поклав на неї. За життя батьків її брат [PERSON] повністю знаходився на їхньому, а після смерті батьків на її утриманні, жив за рахунок пенсії батьків та її заробітку. Не працював, не сплачував податки, не одержав ідентифікаційного номера, не перебував на обліку у центрі зайнятості, не одержував допомоги по безробіттю, не маючи групи інвалідності не одержував пенсію, внаслідок чого не мав джерел для самостійного існування. Стверджує, що вселилась до квартири за згодою батька, як наймача квартири, матері, брата- членів сім'ї наймача квартири. Між ними встановлений порядок користування жилими приміщеннями: батько з братом займали одну кімнату, в іншій проживали: вона та мати. Вела з ними спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки Здійснювала як догляд за непрацездатними батьками, так і братом, займалася хатніми справами, готувала їжу, прала білизну. У 1996 році мати померла. За життя батька (наймача) звернулась до посадових осіб КГЖЕП "Автозаводське" щодо реєстрації свого проживання в квартирі Проти цього не заперечували батько та брат. Однак, у реєстрації проживання в квартирі батька відмовлено з підстав, відсутності у брата паспорта громадянина України та втратою права вчиняти будь-які дії за відсутності документа, що посвідчував його особу. У грудні 2008 року помер батько - [PERSON], після його смерті залишилась проживати в квартирі. Після смерті батьків вона та [PERSON] проживали як одна сім'я, були пов'язані спільним побутом. За відсутності у брата паспорта громадянина України, з ним не був укладений договір найму квартири, не був відкритий особистий рахунок, з-за чого не оплачувалися житлово-комунальні послуги, і як наслідок, він не мав можливості приватизувати квартиру. [INFO] брат помер. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримують повністю та просять такий задовольнити. Представник відповідача підтримує письмові заперечення просить відмовити у його задоволенні в частині вимог позивача щодо користування житлом. Представники третіх осіб КГЖЕП "Автозаводське", ТОВ "Житлорембудсервіс", управління Державної міграційної служби у Полтавській області у судове засіданні не прибули. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного. Статтями 15 Конституції України та 3 ЦПК України гарантується право кожній особі на захист своїх прав у судовому порядку, зокрема й прав задекларованих у вищезазначених актах матеріального та процесуального права. Частинами ч. 1,2 ст. 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Норми ст. 106 ЖК України передбачають право будь-кого із членів сім'ї наймача на укладення договору найму житлового приміщення у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Згідно статті 47 Конституції закріплено право громадян на житло. Її норми визначають, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що 20 лютого 1968 року на ім'я [PERSON], сім'я якого складається з чотирьох осіб [PERSON] - дружини, [PERSON] - сина та позивача по справі [PERSON] - доньки, видано ордер № 150 на право зайняти квартиру [ADDRESS]. [INFO] померла [PERSON]. [INFO] помер [PERSON]. [INFO] помер [PERSON]. [PERSON] зверталася з вимогою до власника та балансоутримувача відкрити на її ім'я особовий рахунок та укладення з нею договору найму, однак їй відмовили. Аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що [PERSON] постійно з 1977 року проживала з наймачем, у судовому засіданні досліджені докази на підтвердження ведення спільного господарства, підтримання житла в належному стані, тощо. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], кожна окремо, пояснили суду, що проживають по [ADDRESS]. Стверджували, що [PERSON] разом з батьками та братом з 1977 року проживала у спірному приміщенні. Крім того, [PERSON] перебувала на обліку та зверталася за медичною допомогою за адресою проживання - квартира [ADDRESS], що підтверджується довідкою третьої міської лікарні Ця адреса зазначена також в медичній картці позивача. За адресою: квартира [ADDRESS] позивач перебувала на обліку в Кременчуцькому обласному протитуберкульозному диспансері. За цією ж адресою одержувала особисту поштову кореспонденцію, оригінали конвертів оглянуті у судовому засіданні. За місцем роботи позивача ПАТ "Кременчуцький колісний завод" з 17.08.1983 по 12.01.1998 рік в картці форми Т-2 зазначена адреса [ADDRESS] та те, що проживає по [ADDRESS]. В особистій справі сина позивача [PERSON], який навчався в середніх школах №№ 21 та 25 м. Кременчука зазначена адреса проживання сина- [ADDRESS]. У судовому засіданні представник відповідача - Кременчуцької міської Ради визнала позовну вимогу щодо визнання позивача членом сім'ї померлих матері [PERSON], батька - [PERSON] та брата [PERSON], які проживали в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставина визнана стороною та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Встановлено, що [PERSON] вселилась до квартири, яка була надана батькові у 1968 році з врахуванням, крім іншого, житлових інтересів позивача. У 1977 році поселилася до квартири за згодою батька, як наймача квартири та членів сім'ї- матері та брата, до цього часу, протягом 17 років, постійно проживає в квартирі. На час вселення між нею, батьками та братом досягнута домовленість щодо користування приміщеннями квартири. Відповідно до ст. 65 ЖК України особа, що вселилася в жиле приміщення як член сім'ї наймача, вела з наймачем спільне господарство, набуває рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було досягнуто іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За приписами ст. 64 ЖК України, ст. 816, 817 ЦК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що виникають з договору найму жилого приміщення. Згідно ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорам України, або підставою їх обмеження. Суд вважає, що у члена сім'ї наймача [PERSON] - позивача [PERSON], включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв'язку із включенням до ордера, а не у зв'язку із вселенням у це приміщення. Частиною 1 статті 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи ( причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року №2). З викладених норм права та роз"яснень, неподання відповідачем позову про виселення позивача, суд вважає, що матеріали справи при вищезазначених обставинах є відповідно до вимог ст.ст.57-59 ЦПК України належними та допустимими доказами факту користування житловим приміщенням позивачем . Відповідач же не надав доказів, які б спростували ці обставини. Зокрема, стверджуючи, що [PERSON] зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею житловому приміщенні не надано жодного доказу на підтвердження заперечень щодо проживання та користування житлом [PERSON] за іншою адресою. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі. Не визнання відповідачем права на користування квартирою позивачем з посиланням на відсутність реєстрації в квартирі обмежує, на думку суду, право позивача на користування квартирою за відсутності на це правових підстав. Судові витрати необхідно розподілити згідно ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved