Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

«03» листопада 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінський районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПрАТ «[PERSON], Інк» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати середнього заробітку за час затримки розрахунку в звязку з затримкою термінів її виплати. В обґрунтування позову посилається на те, на підставі наказу №157 від 15 лютого 2013 р. працював на ПрАт «[PERSON], ІНК» з з 18 лютого 2013 р. На підставі наказу №610-к від 23 червня 2015 р. він був звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 08 липня 2015 року. В день його звільнення йому було видано трудову книжку, проте не виплачено заробітну плату, починаючи з 01 квітня 2015 року по 08 липня 2015 року. В період роботи позивача підприємстві виникла заборгованість по заробітній платі: за квітень 2015 року 1\~151,04 грн.; за травень 2015 року 1\~517,90 грн.; за червень 2015 року 1\~690,00 грн., компенсація за невикористану відпустку та вихідну допомогу - 4\~647, 04 грн., а всього - 9005,98 грн. Окрім того, посилається на те, що відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів; відповідно до ст. 116 КЗпП відповідач зобовязаний в день звільнення виплатити всі гроші, що належать позивачці, проте рахунок не проведений; відповідно до ст. 117 КзпП підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки в день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «[PERSON], Інк» (код підприємства 19133330) на його користь заборгованість по заробітній плаї в сумі 9\~005,98 грн.; стягнути з Приватного акціонерного товариства «[PERSON], Інк» (код підприємства 19133330) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки, починаючи з 08 липня 2015 року о день фактичного розрахунку - дати постановлення рішення суду, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної пали у розмірі 118,81 грн. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутність, в своїй заяві уточнив позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 8871,37 грн. та просив задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, суду причини неявки не повідомив, повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи за відсутності представника підприємства та письмових заперечень на позов не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлене наступне. Встановлено, що позивач по справі з 18 лютого 2013 року перебуває у трудових відносинах із відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.15). Відповідно до витягу із наказу №610 к від 23 червня 2015 року позивача було звільнено з підприємства 08 липня 2015 р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги у розмірі місячного середнього заробітку робітників відділу технічного контролю (а.с.16). На момент звільнення існувала заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 8871 грн. 37 коп., яка включає компенсацію за невикористану відпустку і вихідну допомогу при звільненні, що підтверджується довідкою ПрАТ «[PERSON], Інк» № 68 від 25.01.2016 р. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Ст. 117 цього Кодексу встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно ст. 17 Закону України\~ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року, що ухвалено у справі "Меньшакова проти України" (Case jf Venshakova v. Ukraine) (заява № 377/02) вказав, зокрема, наступне. "… п.56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до\~статті 117 Кодексу законів про працю\~могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117\~Кодексу законів про працю\~більше не застосовуються у справі заявниці, а зобовязання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобовязання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. У звязку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм\~Кодексу законів про працю. У звязку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлений судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. п.57. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема,\~стаття 117 Кодексу законів про працю\~не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду."п.65. У правовій позиції Верховного Суду України за ІІ півріччя 2013 р., зазначено, що згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від: 3 липня 2013 р. у справі № 6-60цс13; 20 листопада 2013 р. у справі № 6-114цс13). Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної вище відповідальності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 липня 2013 р. у справі № 6-64цс13). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. У звязку з тим, що відповідачем не надано до суду заперечень проти позову,\~\~доказів в підтвердження того, що ним належним чином виконувалися обовязки по сплаті заробітної плати, суд дійшов до висновку, що відповідно до довідки з місця роботи [PERSON], наданої відповідачем, позивачу не було виплачено нараховану йому заробітну плату з вини відповідача, а сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, а тому вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі\~\~є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки по день прийняття рішення у справі. При розрахунку зазначеної заборгованості, суд застосовує положення, передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінета Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100\~зі змінами та доповненням. Відповідно до п.2 зазначеної Постанови - середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Останні два місяці перед звільненням (травень, червень) - у травні 18 робочих днів, у червні - 22, тому загальна кількість робочих днів для розрахунку середнього заробітку становить 18 + 22 = 40. Як вбачається з розрахунку, який міститься в матеріалах справи, позивачу за травень місяць нараховано, але не виплачено суму в розмірі 1517,90 грн., у червні позивачу нараховано, але не виплачено суму у розмірі 1690,00 грн. Отже, зазначені суми і беруться для обрахунку середнього заробітку. А тому загальна заробітна плата, що враховується для розрахунку середньоденної заробітної плати становить 1 517,90 + 1 690,00 = 3 207,90 грн. Пунктом 8 зазначеної Постанови визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином середньоденна заробітна плата становить 3 207,90 грн. : 27 днів = 118,81 грн. Загальна кількість днів затримки розрахунку становить 153 днів, а саме: липень - 23 дні, серпень - 20 днів, вересень - 22 дні, жовтень - 22 дні, листопад - 21 день, грудень - 21 день, січень 2016 р. 19 днів, лютий 2016 р. 5 днів. Тому сума середнього заробітку за час затримки виплати становить 118,81 грн. х 153 днів = 18 177,93 грн. При таких обставинах позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача слід стягнути на користь позивача 18177,93\~\~грн. Згідно ст. 367 ЦПК України стягнення заробітної плати позивачу з відповідача за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 88 ЦПК України, Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду позовом позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved