Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в якому просить: визнати договір № 00464 фінансового лізингу, укладений 12.12.2014 року між нею та відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», недійсним; у зв'язку з недійсністю договору стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на її користь 14535,00 грн. сплаченого лізингового платежу та понесені судові витрати. Відповідно до позовної заяви та уточненої позовної заяви позовні вимоги позивачки [PERSON] мотивовані тим, що 12 грудня 2014 року між нею та відповідачем, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», був укладений договір № 00464 фінансового лізингу. Згідно п.1.1, 1.3 договору фінансового лізингу, відповідач зобовязується придбати та передати позивачці в користування транспортний засіб автомобіль марки Chery Kimo на умовах передбачених даним договором. На виконання договору фінансового лізингу позивачка 12 грудня 2014 року сплатила перший лізинговий платіж у розмірі 14535 грн. (10% вартості автомобіля), що підтверджується квитанцією № 128122081 від 12.12.2014 року ПАТ «Сбербанк Росии». Також умовами договору фінансового лізингу зазначено, що обовязком позивачки є сплата авансового внеску, покриття витрат з укладенням договору та виплати лізингових платежів відповідно додатків до договору фінансового лізингу № 1, № 2, № 3. Таким чином вказані додатки є невідємною частиною договору фінансового лізингу. Проте, вказані додатки до договору фінансового лізингу позивачці надані не були, з даними додатками її не ознайомлювали та таких додатків вона не підписувала. Тому вона була позбавлена можливості знати, які платежі та яким чином їй необхідно було їх сплачувати. Також вона була позбавлена можливості знати всі умови договору, що містяться в додатках до основного договору. Такі дії відповідача позивачка вважає обманом, та вони направлені на те, щоб вона, не маючи додатків до договору лізингу, не знала умов сплати відповідних платежів та порушила умови договору. Так відповідно договору фінансового лізингу зазначено, що спочатку позивачка лізингоодержувач повинен сплатити адміністративний платіж, а потім лізинговий та інші платежі. Проте щодо таких умов договору відповідач ввів її в оману. Так представником відповідача їй до укладення договору фінансового лізингу було запропоновано сплатити перший лізинговий платіж у розмірі 14535 грн. Для цього їй було надано відповідні реквізити та вказано відділення банку для сплати саме лізингового платежу. Після сплати даного платежу їй було запропоновано укласти договір фінансового лізингу. Таким чином, шляхом введення її в оману, на рахунок відповідача надійшли кошти, які не передбачені договором фінансового лізингу та є порушенням ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Вищевикладене свідчить, що договір фінансового лізингу укладено з використанням нечесної підприємницької практики, що ввело її в оману. Крім того, позивачка [PERSON] в позовній заяві зазначає, що відповідно вимог ч. 2 ст. 806 ЦК України, ч. 2 ст. 799 ЦК України укладений нею з відповідачем договір фінансового лізингу має ознаки договору найму транспортного засобу , укладеного між юридичною особою відповідачем та фізичною особою позивачем. А тому, до відносин, що виникли у звязку з укладенням даного договору слід застосовувати § 5 гл. 58 ЦК України «Найм (оренда) транспортного засобу». Відповідно договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним Кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Тоді як оспорюваний договір фінансового лізингу укладений з порушенням вищевикладених норм, а саме нотаріально не посвідчувався та укладений в прості письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України - у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги згідно заявленого позову підтримала повністю. Крім того, суду пояснила, що представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» до укладення договору фінансового лізингу на придбання автомобіля ввів її в оману, вказавши сплатити перший лізинговий платіж до укладення договору та запевнив її, що сплативши перший лізинговий платіж та уклавши договір фінансового лізингу їй буде доставлено зазначений автомобіль в договорі за місцем проживання через 5 днів. Іншу суму за доставлений автомобіль зможе сплатити за бажанням за один раз і таким чином розрахуватись за доставлений автомобіль. Представник ТОВ"Лізингова компанія "Автофінанс" у судове засідання не з'явився, хоча про дату судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки, наявне в матеріалах справи. Згідно поданої заяви просить справу слухати в його відсутність та не визнає позовних вимог позивачки. Згідно поданих заперечень на позовну заяву та на заяву про збільшення та уточнення позовних вимог вважає, що у задоволені позову позивачки слід відмовити через те, що вищезазначений позов є безпідставним та необґрунтованим, та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом. Обставини, на які посилається позивачка [PERSON], як на підставу своїх вимог є недостовірними, поскільки вона помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо розуміє умови договору фінансового лізингу за № 00464 від 12.12.2014 року. Також позивачка невірно посилається на норми Закону, оскільки вони взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин та дії договору в цілому. Так при підписанні договору волевиявлення позивачки [PERSON] було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки докази щодо протилежного нею не зазначаються, а тому підстави для визнання договору недійсним відсутні. Крім того, відповідно діючого законодавства договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи не підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст.158 ч.2 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення позивачки, оцінивши письмові пояснення представника відповідача, суд вважає за необхідне позов задовольнити з таких підстав. Так судом встановлено, що 12 грудня 2014 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір № 00464 фінансового лізингу. Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу автомобіль марки Chery Kimo, зазначений у п. 1.1 договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.6 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 3.1.1 договору). Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію та оформлення договору. Однак позивачка додатку № 1 до договору фінансового лізингу не підписувала, не отримала та не була обізнана з умовами укладеного договору фінансового лізингу та введена в оману. 12 грудня 2014 року позивачка [PERSON] сплатила ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 14535,00 грн., як перший лізинговий платіж, а не як комісію за організацію договору фінансового лізингу. Обставинами справи встановлено, що надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу, який укладений на умовах програми "АвтоФінанс" та умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також комісії за організацію та оформлення договору, комісії за передачу предмета лізингу, містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно положень ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Такою, що вводить споживача в оману є підприємницька практика, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так при укладанні договору фінансового лізингу відповідач ввів в оману позивачку, запропонувавши їй внести перший лізинговий платіж у розмірі 10% вартості транспортного засобу. Разом з тим представник відповідача не запропонував позивачці внести перший платіж, як комісію за організацію укладення договору фінансового лізингу, що складає 10% вартості транспортного засобу. При пропозиції внести до укладення договору фінансового лізингу платіж у виді комісії за організацію укладення договору, як пояснила в судовому засіданні позивачка, договір фінансового лізингу не укладала б. За правилами ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню Відповідно до ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Разом з тим окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст.806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обгрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п.3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України „Про фінансовий лізинг". Судом встановлено, що договір фінансового лізингу між сторонами по справі нотаріально не посвідчено, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір с нікчемним. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином договір фінансового лізингу, укладений між позивачкою [PERSON] та відповідачем ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" є нікчемним з підстав визначених положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав визначених ч.1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, то суд приходить до висновку про неохідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 14535,00 грн. сплачених за спірним договором. Також, підлягають задоволенню вимоги позивачки [PERSON] про стягнення витрат за надання правової допомоги адвокатом, а саме підготовка позовної заяви, підготовка заяви про збільшення розміру позовних вимог відповідно наданої квитанції про сплату коштів за надання правової допомоги. За ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката несуть сторони по справі. Відповідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так відповідачка [PERSON] сплатила адвокату за надання правової допомоги 800 грн., що підтверджується квитанцією № б/н від 23.01.2015 року. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору , він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При подачі позову позивака була звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved