Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач свої вимори мотивує тим, що 12 жовтня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 75000 грн зі сплатою відсотків в строк та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 2 до нього - Графіком погашення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язання відповідача [PERSON] за кредитним договором, 17 жовтня 2012 року відповідач [PERSON] уклала договір поруки. 17 жовтня 2012 року між банком та відповідачами було укладено іпотечний договір за яким у іпотеку було передано належне відповідачам на праві спільної сумісної власності приміщення - квартира [ADDRESS]. Позичальник взяті на себе зобов'язання не виконав належним чином, внаслідок чого станом на 21.04.2016 року виникла заборгованість за кредитом у сумі 61109,9 грн., заборгованість за відсотками у сумі 20389,48 грн. та штрафами та/або пенею у сумі 31398,01 грн. Тому просить стягнути з позичальника та відповідача [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 117 719,36 грн. Звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором в розмірі 117719,36 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутністю. Відповідачі сповіщені про час та місце розгляду справи, але до суду не з'явилися. Дослідивши подані суду докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 17 жовтня 2012 року між між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (Банк) та відповідачем [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 75000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22 % річних та датою остаточного повернення кредиту 16 жовтня 2019 року, цільове використання кредиту: на споживчі цілі під заставу нерухомості. За умовами Договору позичальник зобов'язується щомісячно у період з 1 по 10 число сплачувати кошти в розмірах визначених Додатком 2 до договору (графік погашення кредиту) шляхом внесення коштів на рахунок зазначений у п. 1.8 договору. Відповідно до п. 6.1 За порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом Банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 44 % річних, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Умова договору також було визначений обов'язок позичальника на вимогу Банку сплатити: пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення строків сплати процентів та/або комісії (п. 6.3) ; штраф в розмірі 1 % від сум позову при порушенні позичальником строків платежів за кожним із грошових зобов'язань більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку в судові органи (п. 6.5). Відповідно п. 3.1.9 кредитного договору передбачено право банку достроково вимагати виконання зобов'язання та повернення кредиту в випадках визначених договором, в тому числі в разі не виконання зобов'язання позичальника щодо стоків погашення кредиту та сплати відсотків. Відповідно до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Уклавши з банком кредитний договір і отримавши грошові кошти у сумі 75000 грн., позичальник взяв на себе зобов'язання повернути їх в порядку та на умовах визначених договором. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як заперечення проти позову. Встановлено, що банком виконанні зобов'язання щодо надання позичальнику кредиту за вказаним договором, але позичальник у належний спосіб припинив виконання взятих на себе зобов'язань та припинив внесення щомісячних платежів визначених договором. У зв'язку з чим, у банку на підставі 1050 ЦК України виникло право вимагати дострокового повернення кредиту. Судом встановлено, що станом на 21 квітня 2016 року (розрахунок на час подачі позову до суду) заборгованість позичальника за даним договором становила: поточна заборгованість з повернення кредиту - 49660,33 грн., прострочена заборгованість з повернення кредиту - 11449,57 грн., поточна заборгованість зі сплати відсотків - 551,52 грн., прострочена заборгованість зі сплати відсотків - 19837,96 грн. Даний висновок суду підтверджується розрахунок банку (а.с. 7-19), підстав не довіряти якому у суду не має. Також встановлено, що в ході розгляду справи позичальник частково здійснював погашення заборгованості за кредитом у зв'язку з чим станом на 08.12.2016 року заборгованість позичальника за даним договором становила 65533,49 грн. та складалася з: поточна заборгованість з повернення кредиту - 42612,92 грн., прострочена заборгованість з повернення кредиту - 18496,98 грн., поточна заборгованість зі сплати відсотків - 969,21 грн., прострочена заборгованість зі сплати відсотків - 3454,38 грн. Даний висновок суду підтверджується розрахунок банку (а.с. 163-178), підстав не довіряти якому у суду не має. Судом встановлено, що поручителем за вказаним кредитним договором виступила [PERSON], як 17.10.2012 року уклала з банком договір поруки, за умовами якого зобов'язалася нести солідарну відповідальність разом з позичальником за договором кредиту. Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 627 та відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору В ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Судом встановлено, що Банк вимагає від позичальника сплати пені, визначеної п. 6.3 Договору розмір якої нарахований банком станом на 21.04.2016 року в сумі 31398,01 грн.. Пунктом 6.3 Договору визначений обов'язок позичальника сплатити пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення строків сплати процентів та/або комісії договором. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Суд зазначає, що визначений кредитним договором розмір пені 0,5 % від суми прострочення платежу вносить дисбаланс у взаємовідносини між банком та позичальником. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є дисбаланс договірних прав та обов'язків та встановлення жорстких обов'язків споживача, коли надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові по справі №6-40цс13, аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Таким чином, умови п. 6.3 Договору про визначення пені обмежують права споживача, а тому ці положення договору є недійсними з моменту укладення договору відповідно до ч. 1, 2, 3, 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За наведених вище обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині покладення на позичальника сплатити пеню в розмірі 31398,01 грн. Також встановлено, що зобов'язання позичальника по вказаному Кредитному договору були забезпечені договором іпотеки від 17.10.2012 року за яким відповідачі передали в заставу позивачу житлове приміщення - квартиру [ADDRESS]. Відповідно до вимог Договору іпотеки - за рахунок Предмета іпотеки- Позивач може задовольнити вимоги щодо усіх боргових зобов'язань, не сплачених Відповідачем, а також вимоги стосовно повного відшкодування всіх фактичних витрат, понесених Позивачем у зв'язку з реалізацією його прав за Договором іпотеки. Статтею 589 ЦК України, ст. 20, 33 Закону України "Про заставу" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, забезпеченого заставою. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. За змістом положень ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя Згідно ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Частинами 2, 3 ст. 35 вказаного закону встановлено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Проте вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Як вже встановлено судом розмір заборгованості позичальника за кредитом (як простроченої так й поточної) становить 65533,49 грн., розмір простроченої заборгованості станом на 08.12.2016 року становить 21951,36 грн. З договору іпотеки вбачається, що при укладенні договору іпотеки була визначена вартість предмета іпотеки в сумі 250000 грн. (п. 33.3 Договору іпотеки) З наведеного вбачається, що розмір простроченої заборгованості позичальника перед позивачем значно менша за вартість предмету іпотеки. Відповідно до частин першої, другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Проте частиною третьою статті 39 цього Закону передбачено, щосуд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". За положеннями статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. В той же час, позивач звертаючись до суду з позовом в якому міститься вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки не зазначив спосіб у якій має бути звернуте стягнення на предмет іпотеки. Зважаючи на наведене суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 65533,49 грн. В задоволенні позову в частині стягнення пені відмовити за необґрунтованістю вимог. У зв'язку з частковим задоволення позову банку, з позичальника та [PERSON] на користь банку підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволеній частині позовних вимог в розмірі 988,84 грн., тобто по 494,42 грн. з кожного На підставі викладеного ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

Outcome: partial