Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення сплачених позивачем відповідачу за договором грошових коштів в сумі 32000 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 24 травня 2017 року він звернувся до товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» з заявою про надання у фінансовий лізинг транспортного засобу - трактора МТЗ 892 (Беларус) вартістю 160 000 гривень, У цей же день, 24 травня 2017 року між позивачем та ТОВ «Автотехнікс Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 170710. Предметом договору є транспортний засіб - транспортний засіб - марки Jac, моделі S2, комплектація (модифікація) Luxury, об'єм двигуна - 1,5,тип КПП - механічний, привід - передній, вартістю 309000 грн. на момент підписання договору. З умовами вказаного договору позивач детально не ознайомлювався, а поклався на роз'яснення його умов представником відповідача - [PERSON], яка підписала спірний договір від імені відповідача, тому на гой момент позивач навіть не помітив, що предмет фінансового лізингу (трактор МТЗ 892 (Беларус) вартістю 160 000 гривень, зазначений ним в заяві від 24.05.2017 року про надання у фінансовий лізинг транспортного засобу, з невідомої для нього причини в тексті договору був замінений на автомобіль «JAC» модель S2 комплектація luxury вартістю 309 000 гривень, який він не мав наміру придбавати. Будучи переконаний у тому, що отримує у фінансовий лізинг трактор МТЗ 892 (Беларус) вартістю 160 000 гривень та на виконання вказаного договору фінансового лізингу позивач 24.05.2017 року перерахував відповідачу суму 32000 грн. 00 коп. з зазначенням «авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 170710 від 24.05.2017 року», що підтверджується квитанцією ПАТ «ПриватБанк» від 24.05.2017 року № 0.0.772619600.1. Після детального вивчення умов спірного договору позивачем було з'ясовано, що умови договору не відповідають попереднім домовленостям, досягнутим між позивачем і відповідачем до моменту його укладення. У зв'язку з цим 30.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 170710 від 24 травня 2017 року та повернення коштів в сумі 32 000 грн., сплачених в якості авансового платежу. Листом відповідача (вих. № 224 від 13.06.2017 року) позивач був повідомлений про розірвання спірного договору з 30.05.2017 року та повернення позивачу 666 грн. авансового платежу. Решту сплачених коштів відповідач відмовився повернути, пославшись на у зарахування суми в розмірі 30900 грн. в якості неповоротного адміністративного платежу відповідно до пунктів 9.7, 12.1 спірного договору. Позивач вважає, що умови спірного договору, викладені в пунктах 9.4, 10.5, 10.6 10.13, 10.14, 10.15 є явно несправедливими щодо позивача, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком укладення спірного договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача послуг, а також суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». Позивач також вважає, що умови спірного договору є непрозорими, оскільки вони містять в собі складні формулювання, розрахунки та формули, які не є зрозумілими для пересічного громадянина без спеціальної освіти та вводять споживача (у тому числі позивача) в оману, тобто, на думку позивача, спірний договір був укладений відповідачем також в результаті нечесної підприємницької практики. В зв'язку з наведеним вище позивач звернувся до суду з цим позовом. Враховуючи викладене, просив визнати недійсним укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 170710 віл 24 травня 2017 року, та, привівши сторони до первісного стану, стягнути з ТOB «Автотехнікс Україна» на його користь 32000 грн. отриманих відповідачем за недійсним правочином. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги, зазначив, що договір фінансового лізингу всупереч вимогам чинного законодавства нотаріально не посвідчений, тому є нікчемним, і просив суд відповідно до ст. 216 ЦК України як наслідок нікчемності правочину стягнути з відповідача сплачені ним, позивачем, 32000 грн., отриманих відповідачем за недійсним правочином. Позивач подав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, що суд вважає за можливе, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача до суду повторно не з'явився, хоча відповідач належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності свого представника від нього не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов такого. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Автотехнікс Україна» 24 травня 2017 року було укладено договір фінансового лізингу № 170710. Предметом договору є транспортний засіб - марки Jac, моделі S2, комплектація (модифікація) Luxury, об'єм двигуна - 1,5,тип КПП - механічний, привід - передній, вартістю 309000 грн. на момент підписання договору. Відповідно до пункту 9.1 вказаного договору авансовий платіж складає 50 % вартості предмета лізингу, зазначеного у договорі лізингу та специфікації. В підписаному сторонами договорі лізингу зазначено вартість предмета лізингу - сума, еквівалентна 11704,55 доларів США, що на момент підписання договору складало 309000 грн. (п. 8.2), авансовий платіж - 50 % (п. 9.1), адміністративний платіж за оформлення договору - 10 % (розділ договору «Визначення термінів», додаток № 1 до договору), що складає суму, еквівалентна 1170,45 доларів США, щомісячний платіж (п.п. 10.1, 10.2 договору, додаток № 1 до договору) - сума, еквівалентна 487,69 доларів США. У додатку № 1 до укладеного договору зазначено транспортний засіб - марки Jac, моделі S2, комплектація (модифікація) Luxury, об'єм двигуна - 1,5,тип КПП - механічний, привід - передній. Судом встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач 24 травня 2017 року № 170710 позивач згідно з квитанцією ПАТ «ПриватБанк» від 24.05.2017 року № 0.0.772619600.1 сплатив відповідачу 32000 грн., зазначивши в квитанції, що сплачується платіж згідно договору від 24 травня 2017 року № 170710. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. У ч. 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до положень ч. 1 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно з частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань; встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору(пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі(пункт Призначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору(пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (частина четверта статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"). Низка умов договору є несправедливими щодо споживача. Так, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору та з метою виплати позивачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі позивач зобов'язаний одноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів (пункт 9.4 договору). У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів відповідач має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а позивач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 10.5 договору). Відповідач може письмово повідомити позивача про суму лізингового платежу, що належить до сплати за договором (пункт 10.6 договору) Розмір лізингових платежів може коригуватись, крім іншого, в залежності від збільшення податків, зборів та інших обов'язкових платежів, пов'язаних з конвертацією гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку (пункт 10.13 договору). За змістом умов договору (пункти 9.4., 10.5., 10.6., 10.13.) розмір лізингових платежів може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку договір не передбачає. До того ж, відповідач у договорі залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів (пункти 10.5., 10.6 договору). Водночас, у разі відмови позивача від підписання додаткової угоди/акту про зміну розміру лізингових платежів відповідач має право розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають (пункт 10.15 договору). Враховуючи дане положення можна зробити висновок про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти. В свою чергу, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору. Відповідно до пункту 10.14 договору дострокове погашення може відбутися не раніше ніж через 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу. За дострокову сплату лізингових платежів позивач сплачує штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення. Положення оспорюваного договору, наведене в розділі «Визначення термінів», «адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу к квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу» (згідно додатку № 1 до договору лізингу - 10 %). Виходячи з вартості предмету лізингу - 309000 грн. на момент укладення договору, розмір платежу за оформлення договору складає 30900 грн., який, як випливає з аналізу положень оспорюваного договору, не підлягає поверненню ні за яких обставин після підписання сторонами договору. Розмір цього платежу явно, непропорційно великий як для суті послуги - за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору, зважаючи на те, що суть послуги сформульована дуже розпливчато і загально, не зазначено, що саме виконує лізингодавець, яким чином оформляється виконане ним, не передбачено прийняття виконаного лізингодавцем лізингоодержувачем. Як вбачається з наданого позивачем його примірника оспорюваного договору, він виконаний шляхом внесення рукописного тексту до роздрукованого стандартного бланку, тобто при укладенні оспорюваного договору був відсутній індивідуальний підхід і зазначена послуга оцінена відповідачем непропорційно високо щодо можливих витрат на її надання, які ні в договорі, ні в додатках до нього не вказані. Процитоване положення договору, на думку суду, є вкрай несправедливими, одностороннім, викладеним лише в інтересах лізингодавця, оскільки воно явним чином суперечать принципу добросовісності, а його наслідком є істотний, дуже значний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача. З викладеного вище вбачається, що умови, викладені в пунктах 9.4., 10.5., 10.6., 10.13., 10.14., 10.15 договору, є несправедливими. Договір забезпечує захист інтересів лише відповідача, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін за договором. До того ж, нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надає лише одному учаснику правовідносин - відповідачу право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці і позбавляє іншого учасника - позивача можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Аналіз змісту договору також дає підстави дійти висновку, що в нього виключені та обмежені права позивача (лізингоодержувача) як споживача щодо відповідача (лізингодавця) у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки та значно розширені права відповідача (лізингодавця), зокрема, виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю позивача (лізингоодержувача); в пунктах 7.3, 12.1, 12.4, 12.5, 12.6, 12.10, 12.13 договору передбачена сплата позивачем (лізингоодержувачем) штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань відповідачем (лізингодавцем) умови договору не передбачають; Договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку у різних випадках, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача (позивача), якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Зазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, що визначені у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до яких несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Таким чином, оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Аналізуючи положення оспорюваного договору фінансового лізингу № 170710 від 24.05.2017 року, суд доходить висновку, що всі ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі. Згідно з ч. 1 статті 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. При цьому суд зазначає, що відомості про продавця в оспорюваному договорі і додатках до нього відсутні. Таким чином, відповідач всупереч вимогам статті 808 ЦК України усю відповідальність поклав на позивача, що в даному випадку свідчить про несправедливість умов договору, згідно з п.п. 2, 4 ч. 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Стаття 806 ЦК України визначає, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно зі статтею 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу - транспортний засіб марки Jac, моделі S2, комплектація (модифікація) Luxury, об'єм двигуна - 1,5,тип КПП - механічний, привід - передній, є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Фінансовий лізинг є фінансовою послугою (пункт 5 ч. 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Частиною 1 статті 5 вказаного Закону передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Частина 1 статті 7 цього Закону встановлює, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також його включення до державного реєстру фінансових установ (відповідачем на запит суду (а.с. 29, 31) не надіслано належно завіреної копії ліцензії), що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. З договору фінансового лізингу № 170710 від 24 травня 2017 року вбачається, що предметом цього договору є транспортний засіб. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 170710 від 24 травня 2017 року з додатками № 1 та № 2, укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна», нотаріально посвідчено не було, тому в силу частини 1 статті 220 ЦК України він є нікчемним. Верховний Суд України в правовій позиції у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року зазначив, що згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 1 статті 3607 ЦПК України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Після всебічного, повного дослідження й оцінки всіх наданих сторонами доказів в їх сукупності і взаємозв'язку суд доходить висновку,, що договір фінансового лізингу № 170710 від 24 травня 2017 року з додатками № 1 та № 2 є нікчемним, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені позивачем за нікчемним договором кошти у сумі 32000 грн. Окрім цього, суд вважає за необхідне, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved