Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

05.04.2021 позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», у якому просив визнати недійсним укладений між сторонами договір позики посилаючись на те, що ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Проте, позивачем не було підписано даний договір. Перед укладенням договору на відстані відповідач повинен був надати споживачеві визначену в ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» інформацію, і факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача. Відповідачем було проігноровано зазначену вимогу та не повідомлено письмово йому всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що йому, як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав йому відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Позивач вважає, що підписання договору сторонами відбулося не у відповідності з чинним законодавством, так як прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», а тому укладений між сторонами договір є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений між сторонами містить ознаки Кредитного договору. В оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. У разі відсутності інформації про вартість додаткових та супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання споживчого кредиту, для надання такої інформації враховуються вимоги законодавства про споживче кредитування щодо визначення вартості цих послуг відповідно до їх орієнтовної вартості. Однак працівниками ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було проігноровано дані вимоги законодавства та не було надано йому розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований йому відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Позивач вказує, що відповідачем було введено його в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та його не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Йому було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через що він погодився на укладання зазначених договорів, Також при укладанні договору було порушено принцип рівності сторін, так як йому запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Також розмір нарахованих відсотків, за кредитним договором, укладеним між ним та відповідачем значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді від 08.04.2021 у справі відкрито спрощене провадження і призначено судове засідання на 13.05.2021 з викликом сторін (а.с.18-19). 05.05.2021 до суду від відповідача по справі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» надійшов відзив на позовну заяву (а.с.24-30), в якому останній заперечує проти позову в повному обсязі, позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказував на те, що спірний договір був вчинений в електронній формі, яка відповідно до статті 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» та відповідно до Правил надання споживчих кредитів, які діяли на момент укладення спірного договору та є його невід`ємною частиною, забезпечує дотримання відповідачем вимоги щодо письмової форми для даного виду договору. Спірний договір укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи Веб-сайту відповідача (https://www.creditkasa.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем відповідача, в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле. Позивач в момент реєстрації на сайті відповідача самостійно створив особистий кабінет, заповнив заявку на отримання кредиту, вказавши всі необхідні дані, надав підтвердження про ознайомлення та повне і безумовне прийняття (акцепт) оферти відповідача. Отже, позивачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення договору, без здійснення якої його укладення було б неможливе. Вся актуальна інформація щодо діючої угоди постійно доступна в особистому кабінеті позивача на сайті відповідача. Крім того, якщо сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Щодо твердження позивача про надмірне нарахування пені за порушення грошового зобов`язання відповідач зазначає, що відповідачем згідно вимог чинного законодавства, не нараховуються штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором у період з 01.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, а тому відповідно до п. 6 Договору не здійснюється нарахування пені за прострочення виконання зобов`язань, станом на дату подання відзиву сума пені становить - 0 грн. Крім того, відповідно до п. 5 Договору, сукупна вартість Кредиту (вартість користування Кредитом) складає 128,00 % від суми Кредиту (у відсотковому вираженні) або 12 800 грн. та включає в себе проценти за користування Кредитом 28,00 % від суми Кредиту (у відсотковому вираженні) або 2 800 грн. (у грошовому вираженні), а тому твердження позивача про відсутність інформації про сукупну вартість кредиту не відповідає дійсності та є безпідставним. Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки, Кредитний договір укладений у спосіб визначений чинним законодавством України, тому просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання належним чином повідомлені сторони (а.с.48,49) не з`явилися. Позивач разом із позовною заявою подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.13). Враховуючи вищевикладене, висновки Європейського суду з прав людини у справі "В`ячеслав Корчагін проти Росії", заяву позивача про розгляд справи без його участі та те, що явка учасників справи в суд не визнавалася обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, враховуючи також факт продовження карантинних заходів з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що відповідач є фінансовою компанією, яка здійснює свою діяльність на ринку фінансових послуг відповідно до отриманих ліцензій, які видані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (а.с.39,40). За клопотанням позивача судом було витребувано у відповідача примірник кредитного договору, укладеного між сторонами, із якого вбачається, що 15.03.2020 між [PERSON] та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» було укладено кредитний договір № 0337-7451, згідно якого кредитодавець надає позичальникові грошові кошти в кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом (а.с.31). Згідно пунктів 2 - 5 Договору строк кредиту становить 14 днів. Термін платежу - 28.03.2020. Сума кредиту становить 10000 грн., нараховані проценти - 2 800 грн. Сукупна вартість кредиту складає 12800 грн. Протягом строку кредиту розмір процентів складає 2 відсотки від суми кредиту за кожен день користування. Проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня перерахування позичальнику суми кредиту до закінчення визначеного кредитним договором строку, на який надається кредит. Річна відсоткова ставка складає 730 %. Сукупна вартість кредиту (вартість користування кредитом) складає 128,00% від суми кредиту (у відсотковому вираженні) або 12800 грн та включає в себе проценти за користування кредитом 28,00% від суми кредиту (у відсотковому вираженні) або 2800 грн (у грошовому вираженні). Договір містить застереження, що цей договір та Правила надання грошових коштів у кредит, розміщених на веб-сайті кредитодавця, разом складають єдиний договір (п.8). Зазначений кредитний договір укладений у формі електронного документу з відповідним електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) позичальника, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства з огляду на таке. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин. Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно зі статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Із матеріалів справи вбачається, що згідно пункту 12 кредитного договору "Реквізити Сторін" зазначено паспортні дані, ідентифікаційний номер та електронний підпис фізичної особи [PERSON] . Тобто договір між сторонами укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем): А121, що спростовує твердження позивача про не підписання даного договору. Окремо суд зазначає, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнано недійсним. Тобто, у разі, якщо договір не підписано є підстави уважати, що правочин не вчинено, відповідно відсутні підстави для визнання такого правочину недійсним. Договір містить визначення строку кредиту, термін платежу, суму кредиту, суму нарахованих процентів, сукупну вартість кредиту, порядок погашення кредиту, що спростовує зазначені в позовній заяві аргументи про не повідомлення позивачеві всю необхідну інформацію щодо умов договору. Посилання позивача на норми Закону України "Про споживче кредитування" є помилковим, оскільки на правовідносини сторін у цій справі не поширюється дія Закону України "Про споживче кредитування" з підстав обмежень, що визначені у пункті 1 частини 2 статті 3 цього Законі, а саме: договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця. Посилання позивача на постанови ВСУ від 08.06.2016 по справі №6-1103цс16 та від 12.10.2016 у справі №916/16/16 є помилковим, оскільки у вказаних справах викладено висновки за наслідками розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості, а в даній справі предметом спору є визнання договору недійсним, до того ж, постанову від 12.10.2016 у справі №916/16/16постановлено Вищим господарським судом України 12.10.2016, а згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, отже вказані позивачем правові позиції не підлягають застосуванню. Доводи позивача щодо введення його в оману, застосування нечесної підприємницької практики, встановлення несправедливих умов договору не відповідають фактичним обставинам справи та відхиляються судом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Згідно статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом статті 230 ЦК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Установивши, що грошові кошти в сумі 10000 грн. надавались позичальнику в кредит на строк 14 днів, за користування якими позичальник зобов`язався сплатити проценти у розмірі 2% від суми кредиту за кожен день, позивач не надав доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення його в оману, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним з указаних підстав. Посилання позивача на непомірно велику відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Так, принцип свободи договору, закріплений пунктом 3 частини першої статті 3, статтями 6, 627 ЦК України, проявляється у двох основних формах: а) свобода у прийнятті рішення про укладення договору та виборі партнера (включаючи свободу волі від примусу до укладення договору) і б) свобода у визначенні змісту договору, що укладається. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності. Відповідно до положень частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Отже, встановлення пені у договорі є санкцією за невиконанння стороною своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним між позивачем і фінансовою установою. Так, пунктом 6 договору встановлено, що у разі, якщо позичальник не повернув суму кредиту у строк, встановлений п. 2 кредитного договору, за весь час прострочення, включаючи день погашення кредиту, кредитодавець має право нараховувати, згідно вимог чинного законодавства України, а позичальник зобов`язаний сплатити включно до 2 % включно пені від неповернутої суми кредиту за кожен день прострочення. Отже, хоча п. 6 кредитного договору і передбачає можливість покладення обов`язку на позичальника сплатити до 2 % включно пені від неповернутої суми кредиту за кожен день прострочення, проте містить обмеження максимального розміру нарахування пені відповідно вимог чинного законодавства України (тобто і з урахуванням обмежень визначених п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Таким чином, встановлений пунктом 6 розмір пені не перевищує п`ятдесят відсотків вартості продукції у разі невиконання позивачем зобов`язань за договором, як це визначено у п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так як в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, без їх доведення в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, і спростовуються самим змістом договору, то суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивач, звернувшись до суду за захистом своїх прав як споживача, був звільнений від сплати судового збору. Доказів понесення позивачем інших судових витрат суду не надано. Згідно із ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, однак, доказів понесення відповідачем судових витрат суду не надано.

Outcome: dismissed