Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

Позивачка у позовній заяві просить суд надати їй дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , у період з моменту вступу рішення в законнну силу та до досягнення 16-ти річного віку дитиною без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка покликається на те, що з відповідачем по справі [PERSON] вона зареєструвала шлюб 08.08.2003 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 43. Від спільного шлюбу з відповідачем у них є двоє дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які постійно проживають разом з нею і знаходяться на її матеріальному утриманні. У 2010 році вона разом з відповідачем та їхніми неповнолітніми дітьми виїхали в Італію на заробітки та спільне проживання. Через незначний проміжок часу після переїзду їхньої сім`ї в Італію відповідач перестав цікавитися проблемами сім`ї, вихованням дітей. Почав постійно грати в азартні ігри, чим ставив себе і сім`ю у важке матеріальне становище, почали виникати систематичні скандали, застосовував фізичне насильство, що негативно впливало на її стан здоров`я та психологічний стан неповнолітніх дітей. Після чого відповідач покинув їхнє помешкання і виїхав за межі Італії. 04.11.2016 року рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області їхній шлюб розірвано. Відповідно до безстрокового дозволу на проживання вона на законних підставах проживає та працює на території Італійської Республіки (м.Мілан, комуна Сан- Джуліано Міланезе ) і їй видане італійське посвідчення особи, терміном первинної дії до 22.04.2024 року. Згідно безстрокового трудового договору вона з 01.11.2017 року по сьогоднішній день працевлаштована і її заробітна плата становить 1315,12 Євро, що дає їй змогу утримувати двох неповнолітніх дітей. Також позивачка стверджує, що відповідно до договору оренди житлового приміщення від 10.10.2016 року вона орендує для проживання разом із дітьми 2-х кімнатну квартиру, службове прміщення і облаштовану кухню з орендною платою 300 Євро на місяць з терміном до 09.10.2020 року. Діти від спільного з відповідачем шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживають разом з нею за вказаною адресою на території Італійської Республіки, де навчаються в Державному ліцеї "Вірджіліо" міста Мілан і їм видані офіційні дозволи на проживання у цій країні та посвідчення особи. Однак, при перетині державного кордону України, при виїзді з України і поверненні в Італію державна прикордонна служба України надає дозвіл ва вивезення неповнолітніх дітей, які не досягли 16-ти річного віку при поверненні з України за нотаріально посвідченою згодою відповідача по справі із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування дітей у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідач не надає своєї згоди на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у її супроводі в Італійську Республіку, де на законних підставах проживає і навчається в учбовому закладі, такі дії відповідача суперечать інтересам дитини та вона вимушена вирішувати дане питання в судовому порядку. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, однак подали письмові заяви, в яких просять справу розглядати за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті, що підтверджується матеріалами справи, та не надав у встановлений судом строк відзиву до суду. Суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, а тому справу слід розглянути за відсутності відповідача з постановленням заочного рішення. За приписами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази, суд прийшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Сторони уклали шлюб 08.08.2003 року, зареєструвавши його у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 43, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10.03.2010 року. Судом встановлено на підставі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.03.2010 року, що у сторін від даного шлюбу є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області № 597/991/16-ц від 04.11.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до безстрокового дозволу на проживання № [NUMBER] позивачка на законних підставах з 04.09.2014 року проживає і працює на території Італійської республіки, про що їй видане посвідчення особи № [NUMBER] , терміном первинної дії до 22.04.2024 року. Згідно договору оренди житлового приміщення позивачка орендує 2-кімнатну кавартиру в Мілані , ВіаЛаццаро Папа 2. Згідно зведеної довідки про місце проживання, нявність в живих, сімейний стан, склад родини Протокол ANPR № 53550435 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на даний момент зареєстровані в Національному реєстрі населення, що проживає в цій Комуні, місце проживання зареєстроване за адресою [ADDRESS] . Відповідно до трудового договору [PERSON] була прийнята на неповний робочий день з 21.10.2013 року, 31.10.2017 року трудові відносини були трансформовані в роботу на умові повного робочого дня за безстроковим трудовим договором, починаючи з 01.11.2017 року, щомісячна заробітна плата становить -1315,12 Євро. Згідно посвідчення особи № [NUMBER] [PERSON] є особою, якій видано посвідчення Італійської республіки Комуна Сан- Джуліано Міланезе . Відповідно до Міністерства освіти, університетів та досліджень Регіональний відділ освіти Ломбардії Державний ліцей "Вірджіліо" П`яцца Асколі 2 від 05.09.2019 року [PERSON] , що народився в Україіні [INFO], вступив до Інституту та регулярно відвідує заняття. В 2018/2019 навчальному році відвідував 1-А клас та за підсумком учбових досягнень був переведений до наступного класу. В 2019/2020 навчальному році 1 раз за навчальний рік вступив у встановленому порядку до 2-А класу. Згідно ст.7 ч.7 Сімейного кодексу України (далі СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Контитуцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ст.150 ч.ч.2-4 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.20 Закону України "Про загальну середню освіту" учень (вихованець) - особа, яка навчається і виховується в одному із закладів загальної середньої освіти. Зарахування учнів до закладів загальної середньої освіти здійснюється, як правило, з 6 років. Статус учнів (вихованців) як учасників освітнього процесу у закладах загальної середньої освіти, їх права та обов`язки визначаються Законом України "Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Початкова освіта здобувається, як правило, з шести років. Діти, яким на початок навчального року виповнилося сім років, повинні розпочинати здобуття початкової освіти цього ж навчального року (ст.12 ч.4 Закону України "Про освіту"). Крім того, відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст.3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. У відповідності до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України"). Вищевказаною постановою передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. У відповідності до ст.313 ч.3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст.4 ч.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Важливою підставою для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Вказана позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року. (№628/1973/16-ц) Не зазначення даних відомостей, фактично позбавляє одного із батьків дітей можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми. Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. У постанові від 12.04.2017 року у справі №6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Отже, виходячи з положень СК України, ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1995 року №57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). Таким чином, зважаючи що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон - Італійську республіку, що знайшло своє повне ствердження в судовому засіданні, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, зокрема те, що [PERSON] з 2018 року навчається в Державному ліцеї "Вірджіліо", суд вважає за можливе задоволити позов, надати право на виїзд [PERSON] у Італійську Республіку з матір`ю [PERSON] у період з моменту вступу рішення в законну силу та до досягнення 16-ти річного віку без згоди та супроводу батька [PERSON] . Вирішуючи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах. А, тому,

Outcome: approved