Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

26 березня 2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Ільків М.М. звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства - Акціонерної страхової компанії «Скарбниця» про відшкодування шкоди, в обґрунтування якого покликалася на те, що 28 грудня 2018 року у м.Жовква Львівської області по вул. Ярослава Мудрого мала місце дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля марки «NISSAN T1IDA», р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та пішохода [PERSON] . В результаті ДТП пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких помер у лікувальному закладі. Відповідальність водія транспортного-засобу - автомобіля марки «NISSAN TI1DA», р.н. [NUMBER] , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована згідно полісу №АМ4832490 у ПрАТАСК «Скарбниця». Загибеллю потерпілого [PERSON] внаслідок вищезазначеної ДТП, близьким родичам останнього, а саме позивачу як дочці завдано матеріальної та моральної шкоди. Постановою слідчого СВ Жовківського ВП Кам`янка-Бузького ВП ГУНП у Львівській області Бігуна Б.Б. про закриття кримінального провадження від 30.11.2019р., кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140240001805 від 28.12.2018р. - закрито у зв`язку з відсутністю у діяннях [PERSON] , [INFO] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Оскільки, на підставі ч. 5 ст. 1187 ЦК України обов`язок з відшкодування шкоди виник у [PERSON] як заподіювача шкоди незалежно від наявності вини, а його цивільно-правова відповідальність на момент настання ДТП була застрахована ПрАТ АСК «Скарбниця», поліс ОСЦПВВНТЗ № АМ/4832490, на час вчинення ДТП, а саме 28.12.2018р. був чинним, і обов`язок щодо відшкодування завданої Позивачам шкоди згідно із ст.22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладається на Відповідача як страховика, то останньому було подано відповідно до вимог ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" всі необхідні документи для одержання страхового відшкодування, а саме заяву про страхове відшкодування від 11.02.2019р. в інтересах доньки загиблого - [PERSON] на загальну суму 197 704 грн., з яких: 44 676,00 грн. - моральна шкода, 134 028,00 грн. - відшкодування на утримання у зв`язку із втратою годувальника, 19 000,00 грн. - витрати на встановлення пам`ятника. Проте, 26 грудня 2019 року ПрАТ АСК «Скарбни ця» відмовлено у виплаті страхового відшкодування у розмірі заявленої суми. Страховик, посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] не настала, оскільки, в діях останнього не встановлено порушень вимог ПДР України та експлуатації транспорту, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, тому, не визнав дану подію страховим випадком та відмовив Позивачу у виплаті страхового відшкодування. Не погоджується із таким рішенням Страховика та вважає його незаконним, позивач після уточнення позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь: шкоду, завдану смертю батька в розмірі 134 028,00 грн. - відшкодування на утримання у зв`язку із втратою годувальника та моральну шкоду в розмірі 44 676,00 грн., 19000,00 грн. - витрати на встановлення пам`ятника, а разом 197 704,00 грн. Крім того, посилаючись на п. 36.5. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ч. 2 ст. 625 ЦК України, п.10, п. 11 ст. 265 ЦПК України, просили стягнути з відповідача пеню, інфляційні втрати та три відсотки річних, розрахунки розмірів яких здійснити за формулами наведеними в прохальній частині позову. Також просила стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 гривень. Ухвалою суду від 30 березня 2020 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 19 травня 2020 року на адресу суду надійшов відзив, згідно із яким представник відповідача ПрАТ АСК «Скарбниця» - Ткачук Т.А. просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому, в обґрунтування прийнятого відповідачем рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, посилається на статті 6, 32, 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та зазначає, в постанові про закриття кримінального провадження вказано, що причиною настання ДТП є факт виходу пішохода на смугу руху транспортного засобу, а в діях водія [PERSON] не встановлено порушень вимог ПДР України, які б перебували б у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП та її наслідками у вигляді загибелі [PERSON] .. Вважаючи, що мала місце дія непереборної сили, вказує, що в постанові про закриття кримінального провадження чітко зазначено, що водій був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування. Заперечуючи щодо позовних вимог, зазначає, що в ст. 32 Закону чітко вказано, що відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.Згідно ст.37 Закону, рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обгрунтуванням причин відмови. А дані причини обгрунтовані та підтверджуються досудовим розслідуванням та комплексній судовій експертизі. Щодо нарахування штрафних санкцій та пені, із такими твердженнями Позивача ПрАТ «АСК «Скарбниця» не погоджується, оскільки страховою компанією не було прострочення виплати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила такі задовольнити. Представник відповідача - Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Скарбниця» в судовому засіданні з приводу позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзині на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 28 грудня 2018 року у м.Жовква Львівської області по вул. Ярослава Мудрого мала місце дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля марки «NISSAN T1IDA», р.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , та пішохода [PERSON] . В результаті ДТП пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких помер улікувальному закладі. Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 03.01.2019 року. 28.12.2018 року відомості про вищевказаний факт було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140240001805 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Даним досудовим розслідуванням встановлено наступне. На підставі зібраних доказів, досудовим слідством не встановлено в діях водія [PERSON] порушень вимог правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. Постановою слідчого СВ Жовківського ВП Кам`янка-Бузького ВП ГУНП у Львівській області Бігуна Б.Б. про закриття кримінального провадження від 30.11.2019р., кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140240001805 від 28.12.2018р. - закрито у зв`язку з відсутністю у діяннях [PERSON] , [INFO] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Як вбачається із свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] її батьком був [PERSON] . Прізвище [PERSON] змінила в зв`язку із одруженням із [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження сепрії [NUMBER] виданого Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Згідно копії пенсійного посвідчення [PERSON] , [INFO] є інвалідом 3-ї групи з дитинства. Отже, загибеллю останнього, позивачу у справі, завдано матеріальної та моральної шкоди. Станом на момент настання ДТП, цивільно-правова відповідальність [PERSON] , відповідно до полісу ОСЦПВВНТЗ № АМ/4832490 на час вчинення ДТП, а саме 28.12.2018р. був чинним була застрахована відповідачем ПрАТ АСК «Скарбниця». 11.02.2018 року представник позивачки звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування згідно із якою просив здійснити виплату: - [PERSON] - 44 676,00 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька та 134 028,00 грн. відшкодування шкоди, заподіяної смертю батька, що належиться дочці, яка є інвалідом з дитинства ( п.3 ч.1 ст. 1200 ЦК України); 26 грудня 2019 року листом за вих. № 386, ПрАТ АСК «Скарбниця» у відповідьпредставнику позивача повідомила, що не визнає дану подію страховим випадком, а тому змушена відмовити у виплаті страхового відшкодування. Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно із п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За змістом частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням). При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер (п.4, п.5, п.7 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»). Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Обов`язок доведення непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Враховуючи вищезазначене, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] настала без вини, а твердження представника відповідача про завдання шкоди внаслідок непереборної сили суд відкидає як необґрунтований, оскільки, встановлені судом обставини завдання шкоди не є факторами об`єктивного характеру, причинно не пов`язаними з джерелом підвищеної небезпеки. Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у вказаній сфері, та відповідно до його преамбули, спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Крім того, згідно із п. 2.1. ст. 2 Закону, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України ( 254к/96-ВР ), Цивільним кодексом України ( 435-15 ), Законом України "Про страхування" ( 85/96-ВР ), цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст. 3 Закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Статтею 6 Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно із ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 23.1. ст. 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Таким чином, оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «NISSAN TIIDA», реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] , як володільця джерела підвищеної небезпеки настала незалежно від наявності його вини у завданні шкоди у вигляді смерті пішохода [PERSON] , а страхування цивільно-правової відповідальності спрямоване саме на страхування відповідальності законних володільців джерела підвищеної небезпеки, то відповідно і страхові компанії, в межах встановленого договором страхування розміру страхової суми, зобов`язані нести відповідальність за шкоду завдану внаслідок дії забезпеченого транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки). У даному випадку таким відповідальним страховиком згідно із полісом ОСЦПВВНТЗ № АМ/4832490 за шкоду заподіяну життю потерпілого є відповідач ПрАТ АСК «Скарбниця». Згідно із п. 27.2. ст. 27 Закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. За правилами ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону, "страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами". Тобто, виходячи із встановленого законом на той час розміру мінімальної заробітної плати, позивачці - дочці загиблого належиться відшкодування моральної шкоди у сумі 44 676,00 (12 х 3723 згідно із ст. 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік"). Відповідно до пункту 27.4. статті 27 Закону, «страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку». Як вбачається з копію товарного чека від 16.07.2019р. виданого ФОП [PERSON] , [PERSON] понесла витрати на встановлення пам`ятника в розмірі 19000,00 грн. А отже, на підставі п. 27.4. ст. 27 Закону витрати на спорудження надгробного пам`ятника батька в розмірі 19000,00 грн. також мають бути відшкодовані [PERSON] страховиком. Згідно із п. 36.2 ст. 36 Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Згідно із положеннями статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно із ст. 992 Цивільного кодексу України, «У разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом». Відповідно до ст. 36.5. Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно зі статтею 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) дійшла висновку, що « у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». А у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). З огляду на вищезазначені норми, а також враховуючи те, що страховик безпідставно відмовив Позивачу у виплаті, належного їй згідно із Законом, страхового відшкодування 26.12.2019 року, а отже з наступного (27.12.2019) дня почалося прострочення виконання Відповідачем грошового зобов`язання з виплати такого відшкодування, то ПрАТ АСК «Скарбниця» також зобов`язана сплатити Позивачу розміри пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 27.12.2019 року до дати повного виконання грошового зобов`язання, тобто до дати здійснення перерахунку наступних сум страхового відшкодування: а саме - 197 704,00 грн. (134 028,00 грн. шкоди, завданої непрацездатній дочці смертю батька + 44 676,00 грн. моральної шкоди + 19000,00 грн. витрати на встановлення пам`ятника) Відповідно до п.10, п. 11 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Враховуючи вказані вище положення та з метою забезпечення одномоментної та у повному обсязі реалізації відповідальності страховика за прострочення виконання грошового зобов`язання із здійснення страхового відшкодування у вигляді сплати пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за весь період прострочення аж до дня виконання рішення суду у даній справі, суд вважає за потрібне застосувати норми п.10, п. 11 ст. 265 ЦПК України, приймаючи рішення щодо стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Узагальнюючи наведене, суд робить висновки про те, що позивачем доведено підставність позовних вимог, що є обов`язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 12 ЦПК України, відтак позов необхідно задовольнити. Згідно із ч.2 ст. 430 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті.

Outcome: partial