Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» пред'явив до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором, який складається з заяви позичальника від 15 липня 2008 року, Умов і правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Обґрунтовує позов тим, що відповідно до умов кредитного договору відповідачу був наданий кредит у розмірі 1500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На погашення заборгованості за кредитом відповідач зобов'язана був сплачувати щомісячний платіж, який складається зі сплати основної суми кредиту, відсотків за його використання та за перевитрати платіжного ліміту, а також комісії, проте зобов'язання за договором відповідач належним чином не виконала, станом на 31 грудня 2013 року має заборгованість за кредитом у розмірі 1258,84 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 1375,80 доларів США, заборгованість із комісії за користування кредитом у розмірі 675,01 доларів США, у зв'язку з чим їй нараховано штрафи в розмірах 62,52 доларів США (фіксована частина) та 170,48 доларів США (процентна складова). З цих підстав позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитним договором у розмірі 3642,71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31 грудня 2013 року становить 29105 гривень 26 копійок гривень, та понесені судові витрати. В подальшому [PERSON] пред'явила позов до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання підписаної нею заяви від 15 липня 2008 року про видачу кредитної карти [NUMBER] недійсною, визнання нікчемною угоди про підвищення процентної ставки за кредитом, визнання незаконними нарахованих платежів за кредитом, виданим їй на підставі заяви від 15 липня 2008 року та зобов'язання здійснити перерахунок сум платежів. Обгрунтовує позов тим, що 15 липня 2008 року у ЗАТ КБ «Приватбанк» вона заповнила свої анкетні дані та підписала заяву про відкриття вкладу і надання їй суми кредиту в розмірі 1500 доларів США, після чого їй було видано електронну ощадну книжку, а через кілька тижнів виготовлено, із її персональними даними й фото, та видано кредитну карту Viza Gold [NUMBER] з базовою процентною ставкою по кредиту в іноземній валюті на день підписання заяви - 1,7% в місяць із розрахунку 360 днів у році. При цьому другий примірник заяви не виданий їй ні в день підписання заяви, ні в день видачі карти. При видачі карти працівник банку її повідомив, що інші документи ще не підписані керівництвом центрального відділення банку, тому вона зможе отримати їх пізніше. Після отримання карти вона неодноразово приходила до відповідача з метою підписання кредитного договору та отримання всіх додатків до нього, в тому числі умов та правил кредитування. Так їх і не отримавши, однак маючи кредитну картку, вона почала нею користуватися, та здійснювала платежі самостійно, не маючи належним чином підписаних договірних документів за кредитом та графіка погашення отриманих у кредит грошових коштів. Загальна сума сплачених нею коштів склала 2336,67 доларів США, тому вважає, що отримані у кредит кошти вона повернула банку повністю. Кредитна карта мала строк дії до липня 2010 року. З банком вона відносин не продовжувала, намагалась отримати свій примірник кредитного договору з метою його подальшого розірвання, та не зверталася з заявою про продовження строку дії картки Банк її вимог не задоволив, кредитні правовідносини між ними не оформлені відповідно до вимог закону, оскільки відсутній кредитний договір, у якому має бути вказано період оплати та інші обов'язкові умови. Крім цього, в одному з листів банку є посилання не кредитний договір від 30 липня 2008 року. Що це за договір, їй не відомо. Також відповідачем без її згоди в односторонньому порядку проведено збільшення процентної ставки по кредиту. Кредитний договір відповідно до вимог закону укладається в письмовій формі, а у випадку її недотримання вважається нікчемним. Заява, правила і умови кредитування не є кредитним договором відповідно до Цивільного кодексу України. З цих мотивів позивач вважає безпідставним та незаконним нарахування їй банком пені, процентів та штрафних санкцій унаслідок підвищення в односторонньому порядку процентної ставки, яке є несправедливим, а відтак порушенням вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемним відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України. Неодноразово вона зверталася в банк із проханням здійснити перерахунок заборгованості за кредитом унаслідок підвищення курсу долара США в національну валюту України гривню, однак відповіді не отримала. Вважає, що видача їй кредиту в іноземній валюті є неправомірною, оскільки їй не відомо про наявність у банку генеральної та індивідуальної ліцензій на виконання валютних операцій. На момент підписання її заяви на видачу кредиту офіційний курс гривні до долара США становив 4,72 гривні, а банк при обчисленні суми боргу застосував курс 7,99 гривень за долар США, що є порушенням ч. 3 ст. 3 ЦК України. ЇЇ не було попереджено про валютні ризики, що є порушенням вимог п. 3.8 Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. З цих підстав позивач просить визнати недійсною підписану нею заяву від 15 липня 2008 року про видачу їй кредитної карти [NUMBER]; визнати нікчемною угоду про підвищення ЗАТ КБ «Приватбанк» процентної ставки по заяві про видачу кредитної карти і по заяві від 15 липня 2008 року, з моменту підвищення процентної ставки; визнання незаконними нараховані ЗАТ КБ «Приватбанк» проценти, пеню, комісію у зв'язку з несплатою підвищених процентів по кредиту, виданому їй на підставі заяви 15 липня 2008 року і у зв'язку з пропущеним строком позовної давності для стягнення банком пені, комісії і штрафних санкцій; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок сум платежів за період з моменту підвищення процентної ставки за кредитом з урахуванням погодженої на момент підписання заяви процентної ставки по кредиту і фактично виплачених нею сум по отриманій карті. Ухвалою судді Харцизького міського суду Донецької області від 12 травня 2014 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання заяви про видачу кредитної карти недійсною, визнання нікчемною угоди про підвищення процентної ставки за кредитом, визнання незаконними нарахованих платежів за кредитним договором та зобов'язання здійснити перерахунок сум платежів об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. В судовому засіданні представник позивача Дудниченко К.Ю. позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підтримала з викладених у позовній заяві обставин та просить його задовольнити. Позову [PERSON] не визнала, вважає його безпідставним, оскільки на підставі заяви позичальника від 15 липня 2008 року, яка разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, становить кредитний договір, згідно з умовами якого [PERSON] надано кредитний ліміт у розмірі 1500 доларів США, який відповідач повинна була повертати відповідно до умов цього договору, однак зобов'язань належним чином не виконувала. Право банку підвищувати процентну ставку передбачено Умовами і правилами надання банківських послуг і всі нарахування за кредитним договором здійснені відповідно до заяви, умов і тарифів. Будь-яких вимог закону, як при укладенні договору, так і при нарахуванні заборгованості, банком не порушено. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» не визнала, пояснивши, що кредитного договору між нею та банком укладено не було. 15 липня 2008 року вона дійсно підписала заяву, згідно з якою їй надано кредитний ліміт у сумі 1500 доларів США зі сплатою 1,7% в місяць. Однак у цій заяві не визначено ні строку дії картки, ні її номера. Заява містить виправлення дати відкриття рахунку, які ніким не завірені. Унизу тексту міститься набір незрозумілих букв та цифр і дата 18 липня 2008 року, хоч сама заява підписана 15 липня 2008 року. З усних пояснень працівника банку їй стало відомо, що кредитний договір з відображенням усіх істотних умов договору буде укладений у подальшому, про що її буде повідомлено та запрошено у відділення банку. З жодними тарифами, умовами і правилами надання банківських послуг під час підписання заяви 15 липня 2008 року її ознайомлено не було. Крім цього, на час підписання цієї заяви Приватбанк був закритим акціонерним товариством, а не публічним, як зараз, тому публічного доступу до умов і правил надання банківських послуг не було і вона не могла з ними ознайомитися. Другого примірника заяви їй не видано. Також на самій картці, яка була їй видана на підставі заяви від 15 липня 2008 року, був зазначений строк її дії - липень 2010 року. Проте після закінчення цього строку карта не перевипускалася. З цих підстав вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з зазначеним позовом. Кредит надавався в іноземній валюті - доларах США, однак розрахунку про здорожчання кредиту та валютні ризики їй не надано. Крім цього, як їй неодноразово повідомлялось працівниками банку, процентна ставка за договором періодично підвищувалась - спочатку до 21,6 % річних, потім до 43,2 % річних. Усі її письмові звернення з приводу неправомірності підвищення процентної ставки в односторонньому порядку та надання детального розрахунку заборгованості банком проігноровані. Відповідно до квитанцій, за якими вона сплачувала кошти на погашення кредиту, загальна сплачена нею сума за офіційним курсом НБУ станом на 15 липня 2008 року становить більше 2000 доларів США, а з урахуванням періодичного підвищення офіційного курсу долара США відносно гривні упродовж строку користування карткою нею виплачено банку 1615,33 доларів США. Також у одному з повідомлень банку про існування заборгованості є посилання на кредитний договір від 30 липня 2008 року. Однак такого договору вона не укладала, що дає їй підстави сумніватися у правомірності нарахування заборгованості, яка могла бути нарахована за неіснуючим договором. А в разі, якщо такий договір існує, то він не є дійсним, бо вона його не підписувала. З цих підстав просить у задоволенні позову відмовити. Пред'явлений нею позов до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підтримала з викладених у позовній заяві мотивів та просить задовольнити. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 15 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, який складається з заяви позичальника, тарифів та умов і правил надання банківських послуг. Відповідно до умов кредитного договору відповідачу був наданий кредит у розмірі 1500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,7 % у місяць з розрахунком 360 днів у році. Банком умови договору виконано і видано платіжну картку із зарахуванням на картковий рахунок кредитного ліміту в розмірі 1500 доларів США. Як пояснила відповідач [PERSON], 27 серпня 2008 року вона зняла з карткового рахунку 200 доларів США, і в подальшому протягом близько одного місяця зняла решту суми в повному обсязі. Тим самим відповідач підтвердила, що вона отримала від Приватбанку кредит у розмірі 1500 доларів США і користувалася зазначеними кредитними коштами. Твердження [PERSON] про те, що між сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов, а саме укладення договору в неналежній формі, що, на її переконання, ставить під сумнів сам факт його укладення, в також відсутність детального розрахунку здорожчання кредиту в іноземній валюті, умов його повернення, переліку й розміру всіх комісій банку тощо спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема: Згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. На підставі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Як слідує з заяви позичальника від 15 липня 2008 року, вона підписана відповідачем особисто, і в цій заяві зазначено, що [PERSON] ознайомилася та згідна із Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також Тарифами банку, які надані їй для ознайомлення в письмовому виді. Своїм підписом вона підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в «Приватбанку», а також про місце його знаходження і висловила згоду про те, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг (а.с. 8). За таких обставин необґрунтованими є твердження відповідача [PERSON] про те, що з усних пояснень працівника банку їй стало відомо, що кредитний договір з відображенням усіх істотних умов договору буде укладений у подальшому, про що її буде повідомлено та запрошено у відділення банку, та з жодними тарифами, умовами і правилами надання банківських послуг під час підписання заяви 15 липня 2008 року її ознайомлено не було, до того ж, на час підписання цієї заяви Приватбанк був закритим акціонерним товариством, а не публічним, як зараз, тому публічного доступу до умов і правил надання банківських послуг не було і вона не могла з ними ознайомитися. Перевіряючи доводи відповідача [PERSON] про те, що кредит надавався в іноземній валюті - доларах США, однак розрахунку про здорожчання кредиту та валютні ризики їй не надано, суд бере до уваги такі обставини: Відповідно до п. 3.8 Постанови Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач;надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Тобто законом передбачено попередження споживача та надання йому інформації, а не розрахунку чи довідки про здорожчання кредиту та валютні ризики в разі надання кредиту в іноземній валюті в разі надання кредиту в іноземній валюті. За вказаних обставин судом не встановлено, що при видачі [PERSON] кредиту банком не було дотримано вимог Постанови Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року. Твердження позивача про те, що банк не має права здійснювати кредитні операції в іноземній валюті є необгрунтованими, не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать вимогам чинного законодавства, виходячи з таких міркувань. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 345 ГК України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі Законом України «Про банки і банківську діяльність». Згідно зі ст. ст. 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик є кредитними операціями незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до пп. „в", „г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Разом з тим відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, у редакції, чинній станом на час укладення кредитного договору, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Відповідно до пп. „в" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують в тому числі й операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак чинним законодавством України не визначені зазначені вище обмеження, а тому вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Законодавство України у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Натомість законом визначено правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що операції з надання позивачем кредиту в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії, а відтак посилання відповідача [PERSON] на цю обставину як на відсутність у банку правових підстав для видачі їй кредиту в іноземній валюті є необґрунтованими. Разом з цим у судовому засіданні відповідач [PERSON] ствердила, що дійсно отримала від Приватбанку кредит у розмірі 1500 доларів США, зокрема 27 серпня 2008 року вона зняла з карткового рахунку 200 доларів США, і в подальшому протягом близько одного місяця зняла решту суми. І до 2012 року виплатила банку всі ці кошти. При цьому посилання відповідача на те, що з умовами кредитування вона не була ознайомлена, тому про заборгованість їй нічого не було відомо, є безпідставними, оскільки з її ж пояснень у судовому засіданні встановлено, що упродовж кількох років вона усно і письмово зверталася в банк з приводу незгоди з розміром заборгованості за кредитом, здійснення його перерахунку за процентною ставкою, яка діяла на момент підписання заяви, тощо. Таким чином судом установлено, що кредитний договір між сторонами укладено у письмовій формі, він складається з заяви позичальника від 15 липня 2008 року, Пам'ятки клієнта, Умов і правил надання банківських послуг, а також Тарифів, та сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов: розміру кредиту, процентної ставки, строку дії договору, відповідальності сторін. Відповідно до п.п. 5.4, 5.5 (розділу ІІ) Умов і правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом здійснюється щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, що зазначений на платіжній карті. За користування кредитом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 днів у році (а.с. 11). Як слідує з Тарифів (довідки про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна Gold), ними встановлено розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень/10 доларів США і не більше залишку заборгованості; строк їх внесення - до 25 числа місяця, що слідує за звітним; розмір комісії за зняття готівки: в рахунок власних коштів 1%, за рахунок кредитних коштів 3 %, з додатковою оплатою за зняття готівки у банкоматах інших банків (а.с. 84). Цими ж тарифами передбачено, що, за наявності прострочення платежу за кредитом чи за процентами 5 та більше днів, банком один раз на місяць нараховується пеня, яка складається з суми базової процентної ставки за договором, поділеної на 30 за кожен день прострочення, і 1% від заборгованості, але не менше 50 гривень/10 доларів США. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, відповідно до ст. ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у встановлений договором строк. Як слідує з розрахунку заборгованості за договором від 15 липня 2008 року, з 27 вересня 2008 року у [PERSON] почала виникати поточна заборгованість за кредитом, нараховувались проценти на поточну заборгованість та існувала заборгованість із їх сплати, а з грудня 2008 року виникла прострочена заборгованість зі сплати кредиту та процентів, яка продовжувала зростати (а.с. 4). З наданих відповідачем [PERSON] копій квитанцій про внесені платежі за кредитною карткою Viza Gold [NUMBER] вбачається, що платежі за договором здійснювались нею 25 вересня 2008 року в розмірі 37 доларів США, 27 листопада 2008 року - 750 гривень та комісію банку 56,25 гривень, 04 січня 2009 року - 885 гривень, 11 лютого 2009 року - 1330 гривень, 18 березня 2009 року - 1000 гривень, 14 квітня 2009 року - 184,69 гривень та 60 доларів США, 21 травня 2009 року - 765 гривень, 27 травня 2009 року - 20 доларів США, 11 серпня 2009 року - 50 доларів США, 07 жовтня 2009 року - 500 гривень, 20 жовтня 2009 року - 80 гривень, 06 березня 2010 року - 1000 гривень, 13 липня 2010 року - 200 гривень, 06 жовтня 2010 року - 20 доларів США, 23 листопада 2010 року - 20 доларів США, 24 грудня 2010 року - 20 доларів США, 25 січня 2011 року - 15 доларів США, 24 лютого 2011 року - 20 доларів США, 05 травня 2011 року - 20,18 доларів США, 23 червня 2011 року - 10 доларів США, 25 січня 2012 року - 20 доларів США, 08 лютого 2012 року - 31 долар США, (а.с. 32 - 37). Із зазначених квитанцій, зокрема від 23 листопада 2010 року, 24 грудня 2010 року, 25 січня 2011 року, 24 лютого 2011 року, вбачається, що призначення внесених на рахунок Viza Gold [NUMBER] платежів є погашення заборгованості за договором SAMDN34000022779808 (а.с. 35 - 36). Саме такий шифр договору проставлений на примірнику наданої суду копії заяви позичальника [PERSON] від 15 липня 2008 року (а.с. 8). При цьому, заперечуючи проти позову, відповідач покликалася на нього як на набір незрозумілих букв та цифр і розцінювала як порушення банком вимог закону при укладенні договору. Наведене свідчить про те, що відповідач [PERSON], достеменно знаючи призначення здійснюваних нею платежів, продовжувала їх сплату аж до 2012 року, тобто визнавала свій обов'язок за укладеним між нею та позивачем договором. Факт сплати зазначених вище сум представником відповідача в судовому засіданні не оспорювався. Здійснення платежів у вказаних розмірах підтверджується також і випискою по карті [NUMBER] за період з 01 січня 2008 року по 06 березня 2014 року (а.с. 68). Однак ці платежі здійснювалися несистематично, та не в повному обсязі відповідно до умов договору, зокрема визначених в умовах і правилах надання банківських послуг, а також тарифах, в тому числі щодо розміру щомісячних платежів - 7% від заборгованості, строку їх внесення - до 25 числа місяця, що слідує за звітним. Крім цього, сплата щомісячних платежів не звільняє відповідача від сплати процентів та комісії. Як слідує з розрахунку заборгованості за договором від 15 липня 2008 року, внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, який складається з заяви позичальника від 15 липня 2008 року, Пам'ятки клієнта, Умов і правил надання банківських послуг, а також Тарифів, станом на 31 грудня 2013 року в неї виникла заборгованість у розмірі 3642,71 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 1358,84 доларів США, заборгованість за процентами - 1375,8 доларів США, нарахована комісія та пеня - 13,59 доларів США, прострочена комісія та пеня - 661,42 доларів США, заборгованість по судових штрафах - 233,06 доларів США (а.с. 4 - 6). Як слідує з зазначеного розрахунку, розмір процентів за договором до 12 жовтня 2008 року розраховувався за ставкою 20,4%, а починаючи з 15 жовтня 2008 року по 13 грудня 2013 року - за ставкою 21,6% (а.с. 4). Разом із тим суд звертає увагу на те, що за змістом п.5.3 Умов і правил надання банківських послуг банк має право здійснювати зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картковим рахунком згідно з п. 4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови (а.с. 10). Пунктом 4.9 Умов і правил надання банківських послуг передбачено надання банком виписки про стан картрахунків у спосіб, зазначений у заяві, в тому числі через систему Приват 24 чи шляхом використання SMS-повідомлень. Як слідує з заяви позичальника від 15 липня 2008 року, [PERSON] не заперечила проти інформування її про стан її платіжної карти по е-mail чи за допомогою SMS. Як стверджувала в судовому засіданні представник позивача, про підвищення банком процентної ставки за договором з 20,4% до 21,6% [PERSON] було повідомлено шляхом використання SMS-повідомлень. Однак із пояснень у судовому засіданні відповідача [PERSON] слідує, що ніяких SMS-повідомлень від Приватбанку про збільшення процентної ставки вона не отримала. На пропозицію суду надати документальне підтвердження відправки відповідачу повідомлення про підвищення банком процентної ставки за договором з 20,4% до 21,6% за допомогою SMS представник позивач пояснила, що в банку відсутні докази таких відправлень. Таким чином судом на підтвердження факту повідомлення відповідача про підвищення банком процентної ставки за договором жодних доказів не здобуто. Крім цього, самого лише факту відправлення повідомлення про підвищення процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку недостатньо для того, щоб вважати, що боржник належним чином повідомлений про зміну умов кредитного договору, беручи до уваги й те, що позивач заперечує факт отримання такого повідомлення і проценти за підвищеною процентною ставкою не сплачувала. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 12 вересня 2012 року по справі N 6-57 цс 12, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. У вказаній постанові Верховний Суд, зокрема, зазначив і таку правову позицію: якщо боржник після повідомлення про підвищення процентної ставки почав сплачувати проценти за новою ставкою, це відповідно до положень частин 2, 3 ст.205 та ч.2 ст.642 ЦК України свідчить про його згоду із зміненим розміром процентної ставки. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] сплачувала проценти за новою ставкою, судом не здобуто. У зв'язку з незгодою відповідача [PERSON] з розміром заборгованості, нарахованим відповідно до розрахунку розрахунку заборгованості за договором від 15 липня 2008 року, ухвалою суду від 24 березня 2014 року частково задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів та витребувано з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Дніпровська, 50) детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором, який складається з заяви позичальника [PERSON] від 15 липня 2008 року, тарифів, умов і правил надання банківських послуг, виконаного із застосуванням процентної ставки, яка діяла на момент подання заяви на видачу кредиту від 15 липня 2008 року, без урахування її підвищення, із зазначенням дати нарахування процентів, комісії, пені та штрафів, їх конкретних видів та розмірів та з відображенням у вказаному розрахунку, які платежі за договором і коли здійснювалися [PERSON] Копія зазначеної ухвали вручена під розписку представнику позивача Дудниченко К.Ю., а також неодноразово надсилалась банку засобом поштового зв'язку, в матеріалах справи наявні поштові повідомлення про отримання копії ухвали 15 квітня, 22 квітня та 06 травня 2014 року уповноваженою особою ПАТ КБ «Приватбанк» Лонюк Я.М. Однак жодного розрахунку позивачем на виконання зазначеної ухвали суду не надано. Як слідує з повідомлення № 30.1.0.0/2-20140424/3368 ПАТ КБ «Приватбанк» від 28 квітня 2014 року, банк не має технічної можливості надати детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором, виконаний із застосуванням процентної ставки, яка діяла на момент подання заяви на видачу кредиту від 15 липня 2008 року, без урахування її підвищення, із зазначенням дати нарахування процентів, комісії, пені та штрафів, їх конкретних видів та розмірів. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача Дудниченко К.Ю., відсутність технічної можливості надати вказаний вище розрахунок обумовлена тим, що банком створена програма розрахунку заборгованості за договором і виконання його в будь-який інший спосіб виключається. При цьому представник позивача Дудниченко К.Ю. стверджувала, що в матеріалах справи достатньо доказів на обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», клопотання про надання додаткового часу для виконання ухвали суду від 24 березня 2014 року чи з метою подання інших доказів, не заявляла. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. ст. 10, 60 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За вказаних обставин позивачем не обґрунтовано правомірності нарахування [PERSON] станом на 31 грудня 2013 року заборгованості за кредитом у заявлених розмірах, оскільки, починаючи з 15 жовтня 2008 року їх нарахування здійснюється за процентною ставкою 21,6%, а не 20,4%, як це передбачено договором. При цьому суд не заперечує права банку підвищувати в односторонньому порядку процентну ставку, однак банк не надав суду належних доказів, що [PERSON] було повідомлено про таке підвищення. З цих підстав нарахування процентів, комісії та пені за підвищеною в односторонньому порядку процентною ставкою не може вважатися правомірним. На вимогу суду розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором виконаного із застосуванням процентної ставки, яка діяла на момент подання заяви на видачу кредиту від 15 липня 2008 року, без урахування її підвищення, позивач не надав. При цьому суд позбавлений можливості виконати такий розрахунок самостійно. Таким чином судом не здобуто доказів про те, що станом на 31 грудня 2013 року заборгованість [PERSON] за кредитом складає 1258,84 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 1375,80 доларів США та заборгованість із комісії за користування кредитом у - 675,01 доларів США. З цих підстав позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості в таких розмірах до задоволення не підлягає. Разом з тим суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк». Зокрема, при їх вирішенні суд виходить із таких обставин: Як установлено судом, права та обов'язки між сторонами - Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] виникли за кредитним договором, який складається з заяви позичальника від 15 липня 2008 року, Пам'ятки клієнта, Умов і правил надання банківських послуг, а також Тарифів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Тобто сторони за договором є вільними при укладенні договору і врегульовують свої правовідносини на свій розсуд. На час розгляду справи укладений між сторонами кредитний договір є чинним і тому обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Таким чином заява [PERSON] від 15 липня 2008 року про видачу їй кредитної карти [NUMBER] не є правочином, а відтак не може бути визнаною судом недійсною відповідно до вимог ЦК України. Щодо визнання нікчемною угоди про підвищення ЗАТ КБ «Приватбанк» процентної ставки по заяві про видачу кредитної карти і по заяві від 15 липня 2008 року, з моменту підвищення процентної ставки, то такі вимоги [PERSON] також не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Судом установлено, що право банку здійснювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків передбачено п.5.3 Умов і правил надання банківських послуг. Натомість будь-якого договору (угоди) про підвищення процентної ставки за кредитним договором між сторонами не укладалося. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Стаття 1056-1 Цивільного кодексу України, в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору 15 липня 20108 року та на момент підвищення процентної ставки - 15 жовтня 2008 року, не забороняла банку збільшувати процентну ставку в односторонньому порядку та не містила положень про те, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Тому доводи [PERSON] про те, що до правовідносин між нею та банком підлягають застосуванню норми цієї статті в редакції, чинній на час розгляду справи, є хибними. Вимога [PERSON] про визнання незаконними нарахованих ЗАТ КБ «Приватбанк» процентів, пені та комісії та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок сум платежів за період з моменту підвищення процентної ставки за кредитом з урахуванням погодженої на момент підписання заяви процентної ставки по кредиту і фактично виплачених нею сум по отриманій карті не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. З урахуванням обставин, якими [PERSON] обґрунтовує позов у цій частині, зокрема, що ці проценти, пеня та комісія нараховані їй у зв'язку з несплатою підвищених процентів по кредиту, виданому їй на підставі заяви 15 липня 2008 року і у зв'язку з пропущеним строком позовної давності для стягнення банком пені, комісії і штрафних санкцій, ці вимоги за своєю природою є по суті запереченнями на позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», а не способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши докази, якими сторони обґрунтовували свої вимоги і заперечення, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог як Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», так і [PERSON] На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 3, 6, 16, 202, 203, 215, 526, 527, 530, 1054, 1055, 1056-1, ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed