Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2018 р. звернулася до суду з позовом ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір фінансового лізингу № 1086, укладений 29.09.2016 р. між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та [PERSON], та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на її користь грошові кошти в сумі 30900 грн., які були сплачені позивачем як авансовий платіж на виконання умов договору фінансового лізингу № 1086 від 29.09.2016 р. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, у вересні 2016 р. з мережі інтернет на сайті «Автобазар» вона дізналася про те, що має можливість придбати автомобіль марки «Geely Emgranb 7», 2014 р. випуску, за ціною 150000 грн. 29 вересня 2016 р. вона з'явилася до офісного приміщення відповідача та власноручно написала заяву, яка є додатком № 1.1 до договору, де вона вказала, що відповідно до договору № 1086 від 29.09.2016 р., сума вартості авто складає 150000 грн. Після чого, 29.09.2016 р. між нею на ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» в особі представника Ремесло Вячеслава Валентиновича, було укладено договір фінансового лізингу за № 1086. Відповідно до п. 1.1 договору, предметом вказаного договору є автомобіль марки «Geely Emgranb 7». Після підписання договору було виявлено, що відповідно до п. 8.2 договору, вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 11873,56 доларів США, а згідно обмінного курсу долара США до гривні вартість предмета лізингу становить 309900 грн.; сума авансового платежу становить 50 відсотків від вартості автомобіля, сума авансового платежу - 5936,78 доларів США, щомісячний авансовий платіж - 494,73 долари США, комісія за організацію угоди (становить 10 відсотків вартості автомобіля) - 1187,36 доларів США, комісія за передачу предмета лізингу (3 відсотки) - 356,21 доларів США. В той же день, 29.09.2016 р., відповідно до умов вказаного договору, нею було сплачено авансовий платіж у сумі 30900 грн. Після сплати вказаних коштів, вона отримала свій екземпляр вищевказаного договору, а працівник ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» повідомив, що автомобіль, який є предметом договору фінансового лізингу, буде доставлено позивачу на протязі трьох робочих днів з дати укладення договору, для подальшої реєстрації та передачі їй у користування. Але після сплати авансового платежу автомобіль їй не передали. Після звернення до компанії, їй пояснили, що авто вона не отримає по причині нібито технічної несправності та повідомили, що вона має право подати до ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» відповідну заяву про повернення коштів. Згодом, як зазначає позивач, вона зрозумілі, що укладений з відповідачем договір фінансового лізингу № 1086 від 29.09.2016 р. не відповідач чинному законодавству України, не містить всіх істотних умов договору, його умови є несправедливими відносно неї як лізингоодержувача, чим порушують її права як споживача послуг, що є підставою для визнання його недійсним. Зокрема, в договорі остаточно не була визначена ціна договору, оскільки згідно його умов гривневий еквівалент предмету лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця, що є неприпустимим. Також договір не містить вказівки, яка сама особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім цього, умови договору є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Також при укладенні договору фінансового лізингу № 1086 від 29.09.2016 р. не були дотримані вимоги ст. 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору. Після детального вивчення умов договору, 06.10.2016 р. вона звернулася з відповідним листом до відповідача та повідомила про те, що вказаний договір вона розриває та просить повернути сплачений нею на користь ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» авансовий платіж, сплачений 29.09.2016 р. у сумі 30900 грн. Листом від 21.10.2016 р. відповідачем було повідомлено про те, що договір фінансового лізингу « 1086 від 29.09.2016 р. вважається розірваним з 10.10.2016 р., а сплачений позивачем авансовий платіж у сумі 30900 грн. зараховано як комісія за організацію угоди, та не підлягає поверненню відповідно до умов вищевказаного договору. Як вказує позивач, 10.10.2016 р. вона звернулася до Криворізького відділення Національної поліції з відповідною заявою, в якій просила з метою запобігання бути ошуканими інших осіб, припинити незаконні дії відповідача та притягнути винних осіб до відповідальності згідно чинного законодавства України. Листом від 28.11.2016 р., Саксаганське відділення Криворізького відділу поліції її повідомило про те, що відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, вона має право із питань, викладених у заяві, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25.07.2018 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, однак відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву, будь-яких заяв чи клопотань, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. З матеріалів справи судом встановлено, що 29 вересня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» було укладено Договір фінансового лізингу № 1086 з додатками 1, 2. Предметом фінансового лізингу за Договором є транспортний засіб, визначений п. 1.1 Договору та у специфікації (Додаток 1.1, Додаток 2 до Договору), а саме: транспортний засіб марки «Geely Emgranb 7», 2014 року випуску. Згідно п. 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом терміну, який становить не більше 30 днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого Авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 с. 9 даного Договору. Термін передачі лізингоодержувачеві в користування предмета лізингу може бути збільшено з причин, незалежних від лізингодавця (включаючи випадки затримки поставки продавцем/постачальником транспортного засобу), причому лізингодавець бере на себе зобов'язання письмово або в телефонному режимі повідомити лізингоодержувача про причини та приблизні терміни затримки (у випадках затримки поставки транспортного засобу продавцем/постачальником - після отримання від нього відповідної інформації) при цьому лізингоодержувач погоджується про зміну термінів передачі предмета лізингу в користування без укладення додаткових угод до даного договору. Пунктом 3.1.1 встановлено, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначено Лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між Сторонами. У п. 4.1. договору сторони погодили, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - комісії за організацію угоди; - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах у п. 9.4. ст. 9 даного договору, Згідно з п. 9.6. договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується за даним договором у наступному порядку: - комісія за організацію угоди; - авансовий платіж; - комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору. Вбачається, що відповідно до додатку №1 до договору фінансового лізингу №1086 від 29 вересня 2016 року вартість предмету лізингу становить 11873,56 доларів США; авансовий платіж - 50%, сума виплат авансового платежу - 5936,78 доларів США, щомісячний авансовий платіж - 494,73 доларів США; комісія за організацію договору (10%) - 1187,36 доларів США, комісія за передачу ПЛ (3%) - 356,21 доларів США. З квитанцій № 0.0.625804676.1 від 29.09.2016 року вбачається, що позивач сплатила ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» авансовий платіж в розмірі 30900 грн., який попередньо був обумовлений сторонами. Згідно з п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність /отримати право власності на предмет лізингу/ та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 3.3.1 та 3.3.2 Договору Лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах, та в порядку передбаченим договором, сплатити передбачені договором платежі, та прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням. Отримати всі необхідні дозволи на експлуатацію предмета лізингу згідно чинного законодавства України. У вступній частині Договору фінансового лізингу визначено терміни, які вживаються в договорі. З терміну авансовий платіж вбачається, що це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначається у Додатку №1 договору, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу. Як вбачається з матеріалів справи, 06.10.2016 р. [PERSON] звернулася з відповідним листом до ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та повідомила про те, що вказаний договір вона розриває та просить повернути сплачений нею на користь ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» авансовий платіж, сплачений 29.09.2016 р. у сумі 30900 грн. Листом від 21.10.2016 р. за № 248 ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», [PERSON] було повідомлено про те, що договір фінансового лізингу № 1086 від 29.09.2016 р. вважається розірваним з 10.10.2016 р., а сплачений позивачем авансовий платіж у сумі 30900 грн. зараховано як комісія за організацію угоди, та не підлягає поверненню відповідно до умов вищевказаного договору. Відповідно до п. 3.4.3. договору лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках. Відповідно до п. 3.2.6 Договору лізингодавець має право розірвати даний Договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного Договору. Пунктом 12.1. договору передбачено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та п. 4.1. та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Разом з цим вбачається, що умови даного Договору не містять порядку про порядок розірвання даного Договору та повернення сплачених коштів з боку лізингодавця, внаслідок неможливості надання предмету лізингу . Звертаючись в суд з позовом про визнання недійсним спірного договору та стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» сплачених коштів, позивач посилається на порушення загальних вимог чинного законодавства при його укладанні. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. З оспорюваного позивачем договору № 1086 фінансового лізингу від 29 вересня 2016 р. вбачається, що при його укладенні відповідачем у його умови були включені обов'язки, які, на думку суду, є несправедливими щодо позивача, як споживача. Так, відповідно до п. 5.5 Договору будь-які поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу або його з'єднання з будь-якими нерухомими або рухомими об'єктами дозволяються лише на підставі попереднього письмового погодження з Лізингодавцем. При наявності відповідної письмової вимоги Лізингодавця перед поверненням Предмета Лізингу, Лізингоодержувач зобов'язаний власним коштом відновити його початковий стан з урахуванням зносу. У будь-якому випадку усі невід'ємні поліпшення, модифікації або зміни Предмета Лізингу, які були зроблені без письмової згоди Лізингодавця, стають власністю Лізингодавця та підпорядковуються даному Договору, при цьому Лізингодавець не забовязаний виплачувати Лізингоодержувачу жодних компенсацій, а останній не має права на відшкодування цих витрат за рахунок Лізингових платежів. Крім того, згідно з п. 5.6 Договору, позивач, як лізингоодержувач, зобов'язаний за власний рахунок забезпечувати відповідність предмету лізингу всім нормативним вимогам, які пред'являються до предмету лізингу. Статтею 12 Договору врегульовано порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу. З аналізу даної статті вбачається, що нею встановлена лише відповідальність позивача, як лізингоодержувача, при цьому відповідальність відповідача, як лізингодавця, умовами договору не передбачена. Зі змісту договору не вбачається також будь-якої інформації щодо виробника та продавця товару, його місцезнаходження. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З цього випливає, що фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. Тобто, таким чином захищається право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Виходячи з цього, суд вважає, що ціна, марка транспортного засобу, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець) в сукупності індивідуалізує предмет лізингу. Однак, як зазначено вище, постачальник (продавець) автомобіля у Договорі при його укладенні визначений не був. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. В той же час, зі змісту п. 9.1 договору вбачається, що позивач має сплатити комісію за організацію договору в розмірі 10% угоди і цей платіж, за визначенням понять договору, є першочерговим єдиноразовим платежем. Пунктом 8.2 статті 8 Договору фінансового лізингу сторонами погоджена вартість предмета лізингу у розмірі 11873,56 доларів США, однак зі змісту даної статті випливає, що це є вартість транспортного засобу лише на момент укладання договору, а в гривневому еквіваленті на день укладення договору 309900 грн. В той же час, згідно з п. 8.3 Договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення Договору, може змінюватися в випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Тобто, ціна предмету лізингу може змінюватися в залежності від вибору лізингодавцем продавця та коливання ціни товару на ринку. Зі змісту договору вбачається, що позивачу, як лізингоодержувачу, не надано права впливати на вибір продавця. Крім того, відповідно до п. 10.3 Договору на момент укладення договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу у разі залишення вартості предмету лізингу, який було визначено при укладенні договору, становить 184,85 долари США, що за обмінним курсом на день укладення договору становить 4824,60 грн. У випадку зміни вартості предмету лізингу сторони зобов'язані підписати новий Додаток №3 до Договору /Графік сплати лізингових платежів/. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Виходячи з цього, суд вважає, що це є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача, як споживача, у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, оскільки не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Нормистатті 230 ЦК (435-15) не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону визначено "несправедливі умови договору" - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. З аналізу даної норми закону випливає, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Статтями 1,6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу);розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Оскільки сторонами договірних відносин не було підписано додатку до договору №3, який має містити в собі порядок та розмір лізингових платежів, це є порушенням істотних умов оспорюваного договору. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-330цс16 від 08 червня 2016 року та інших, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, є обов'язковою для суду. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 1086 від 29.09.2016 р., укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», нотаріально посвідчено не було, тому в силу закону він є нікчемним та недійсним. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідачем відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень щодо розрахунку заборгованості та в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Таким чином, суд, враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для укладення договору та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», приходить до висновку про те, що згідно ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України договір фінансового лізингу № 1086 від 29.09.2016 р., укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину. Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу № 1086 від 29.09.2016 р. було сплачено 30900,00 грн., як авансовий платіж, то суд приходить до висновку, що сплачені відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачу. За таких обставин, з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь [PERSON] підлягає стягненню 30900,00 грн. сплачених грошових коштів. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 352,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved