Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 16.05.2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № PLKPG100003830 для споживчих цілей, а саме придбання квартири. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № PLKPG100003830 від 16.05.2007 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Зазначає, що умови кредитного договору, є несправедливими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», та нормам Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168 у зв'язку з чим просила суд визнати ці договори недійсними.\~\~ Так в позові посилалась на те, що Банком не проводилось із відповідачем переддоговірної роботи. Позивачу не було повідомлено про наявні форми кредитування. Позивача не повідомили про орієнтовну сукупну вартість кредиту, загальної вартості кредиту, в кредитному договорі відсутній графік платежів. Банк не повідомив позивача про реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту, що не відповідає положенням Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168, а п.7.1 кредитного договору містить заборонений даною постановою платіж винагорода за надання фінансового інструменту 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно, та винагорода за проведення фінансового моніторингу. Крім того вважала, що Банк безпідставно нараховує комісію. Кредитний договір містить різні умови порядку сплати платежів у п.7.1.,6.5. щодо сплати комісії. Крім того Банк в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку по кредиту та у Договорі іпотеки взагалі вказав невірну суму кредиту та щомісячних платежів. Також зазначала, що Банк навмисно ввів позивача в оману, щодо істотних умов договору що є підставою для визнання правочину недійсним.(ч.1 ст.230 ЦК), та умови Кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища Позивача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила суду, що на її думку ПАТ КБ «Приватбанк» не мав належної (індивідуальної ) ліцензії на здійснення валютних операцій,позивачу при укладанні договору не надали графік платежів та не повідомили сукупну вартість кредиту. Крім того вважала, надання кредиту у розмірі 4705,00 грн на сплату страхових платежів є несправедливим. Крім того, зазначила, що умови договору іпотеки не відповідають умовам кредитного договору. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала та прохала відмовити в задоволенні позову. Також надала заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України" від 18.03.2004, № 1618-IV, (надалі ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, 16.05.2007 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № PLKPG100003830 (надалі Кредитний договір), згідно якого кредитор надав позичальнику 25505,00 доларів США зі строком повернення до 14.05.2027 року зі сплатою за користування кредитом 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.8-10). Для забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № PLKPG100003830 від 16 травня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір іпотеки , згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме однокімнатна квартира [ADDRESS] на 5-му поверсі пятиповерхового цегляного будинку загальною площею 35,9 кв.м., житловою площею 18,6 кв.м. (а.с.11-12). Згідно п. 7.1. Кредитного договору, банк зобов"язався надати позичальникові кредитні кошти готівкою через касу банку з 16.05.2007 року по 14.05.2027 року включно у вигляді простої кредитної лінії (далі кредит) у розмірі 25505,00 доларів США, на наступні цілі :купівлю квартири у сумі 20800,00долларів США , а також 4\~705,00долларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,%на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11.даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу , згідно п.6.2. даного договору. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку : Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 273,05 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів. - Позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту(залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. В пункті 6.5. Кредитного договору зазначено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п. п. 6.2., 7.1. Кредитного договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. Згідно п.7.5. Кредитного договору при достроковому погашенні кредиту Позичальник додатково сплачує Банку за користування кредитом 0,00%. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є договір. Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. П.1 ст. 626 визначає що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав га обов'язків. Отже, договір є правовою формою узгодження волі двох сторін, спрямованої на досягнення певного правового результату. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із положеннями ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Отже відповідно до статей 4, 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»( в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. При цьому правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затвердженими Постановою НБУ від 10.05.2007 року №168 деталізовано, що саме включає в себе поняття детального розпису сукупної вартості кредиту, зокрема передбачається надання детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір містить детальну інформацію про умови кредитування, які були підписані з боку позивача та ним погоджені. Сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця, є винагородою повязаною з наданням кредиту, яка визначена в договорі не суперечить вищезазначеним вимогам закону, оскільки не ' платою за дії які банк здійснює на власну користь та, за поясненнями представника відповідача, і є комісією за надання фінансового інструменту (грошових коштів), що також зазначено в попередньому висновку про можливість встановлення кредитного ліміту від 15.05.2007 року. Крім того застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Враховуючи, що відповідно до норм Постанови Національного банку України, від 10.05.2007, № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" розроблені відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, суд вважає, що данні правила в частині надання інформації споживачу також повинні застосовуватись до кредитних правовідносин, що передують укладанню кредитного договору. Отже не надання Банком позивачу під час укладання кредитного договору інформації щодо графіку платежів, реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, не є підставою для визнання умов договору недійсним. Суд також звертає увагу, що відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним. За змістом ст. ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Зі змісту кредитного договору не вбачається перелічених умов, які законом визнаються несправедливими. З приводу надання Банку винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.7.1.,6.2.,Кредитного договору, суд дійшов висновку, що така умова суперечить вимогам Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168, оскільки така винагорода фактично є платою за облік заборгованості позичальника, що суперечить п.3.6. даної Постанови, проте, суд вважає що дана умова не є істотною, та не тягне за собою недійсність правочину вцілому. Окремих вимог, щодо визнання даної умови недійсною в позові не ставиться. Посилання позивача на відсутність у відповідача ліцензії щодо здійснення валютних операцій, спростовується наданою позивачем копією банківської ліцензії №22 видану НБУ 19 серпня 1992 року, дозволом №22-2 від 19 серпня 1992 року та додатком до Дозволу №22-2 від 29 липня 2003 року, що не суперечить вимогам діючого законодавства.(Постанова ВСУ від 21 березня 2011 № 6 7ц11) Твердження позивача, про навмисне приховування інформації та введення її в оману не підтверджується належними та допустими доказами по справі, та спростовується наступним. Так Кредитний договір містить детальні умови кредитування. Крім того 15.05.2007 року [PERSON] ознайомлена із попереднім висновком про можливість встановлення кредитного ліміту в якому зазначено про можливість надання кредиту на наступних умовах, зокрема : сума кредиту -20800,00 долларів США , резерв страхових платежів -4705 долларів США, вид кредиту проста кредитна лінія, процентна ставка-1,00%, щомісячна комісія 0,20 % - 41,60 долларів США, Ануїтет 231,45 долларів США. Також зазначено період сплати, термін кредиту, оцінка забезпечення, тощо. Щодо надання кредиту на сплату страхових платежів, які позивач, як стверджує його представник, не отримував від Банку, то згідно п.7.1. кредитного договору вбачається, що сума 4705 доларів США надається позичальнику, у випадках та порядку передбачених п. 2.1.3.,2.2.7. договору тобто у разі невиконання позичальником умов щодо здійснення страхових платежів по кредиту, а отже суд не вбачає несправедливості даної умови. Щодо невідповідності п.33.2. Договору іпотеки, умовам кредитного договору, а саме в договорі іпотеки вказано, що кредит надано в сумі 30705,00 доларів США, а щомісячний платіж складає 341,31 доларів США (а.с.12), то як вбачається з наданого відповідачем оригіналу примірника даного договору, в останньому зроблені відповідні виправлення, що свідчить про наявність помилки, а не введення в оману позивача. Посилання позивача в обґрунтування позову на відкриття банком не належних рахунків для зарахування коштів по кредиту, безпідставне нарахування заборгованості за комісією, страховими виплатами, неналежний спосіб збільшення відсоткової ставки суд до уваги не приймає, оскільки данні обставини стосуються порядку виконання оскаржуваного правочину та безпосередньо не відносяться до предмету спору та не впливають на недійсність умов договору під час його укладання. Таким чином, враховуючи сукупність досліджених судом фактів, суд дійшов висновку, що умови кредитного договору відповідають нормам цивільного законодавства та їм не суперечать, договір підписаний сторонами, що свідчить про досягнення згоди щодо істотних умов цього договору. Обставин з якими закон повязує визнання угоди недійсною щодо вищезазначеного кредитного договору в судовому засіданні не встановлено, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed