Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

В липні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю «Оліон», товариство з обмеженою відповідальністю «Еллана» про визнання припиненими зобовязань за кредитним договором, договорами поруки та застави. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що 3 квітня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Еллана» та публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» було укладено кредитний договір № 27480-83 відновлювальної кредитної лінії для поповнення обігових коштів підприємства, ліміт кредитної лінії - 500000,00 грн., кінцевий строк повернення кредиту - 2 квітня 2014 року, який в подальшому було змінено, а саме - збільшено строк дії договору - до 27 лютого 2015 року та збільшено ліміт кредитної лінії до 700000,00 грн. На виконання п. 3.1 розліду 3 Кредитного договору № 27480-83 з метою його забезпечення банком було укладено договори: 1) договір поруки № 27490-83 від 03.04.2013 з директором ТОВ «Еллана» - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]); 2) договір поруки № 27492-83 від 03.04.2013 з комерційним директором ТОВ «Елана» - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]); 3) договір поруки № 27486-83 від 03.04.2016 з товариством з обмеженою відповідальністю «Оліон» (код ЄДРПОУ 37104311); 4) договір від 03.04.2013 застави транспортних засобів (легковий автомобіль універсал-В, марки BMW, модель X5, 2011 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. колір сірий, та легковий автомобіль універсал-В, марки MERCEDES-BENZ, модель ML 350, 2008 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], колір чорний), [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М., зареєстрований в реєстрі за № 375, яким забезпечено вимоги заставодержателя (ПАТ «Банк «Київська Русь») за кредитним договором № 27480-83 на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.04.2013. В свою чергу позивачем [PERSON] в ПАТ «Банк «Київська Русь» договорами банківського вкладу № 7373-46.3 від 28.01.2015 та № 7366-46.3 від 28.01.2015 року було розміщено грошові кошти в розмірі 46 000, 00 дол. США та 75000 дол. США, строк повернення вкладів 2лютого 2015 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» стягнуто з [PERSON], [PERSON] як солідарних боржників 300000,00 грн. заборгованості по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013 року, 40750,01 грн. процентів, 1000 грн. пені та 79199,99 грн. інфляційних втрат, всього - 420950,00 грн. Таким чином, поручитель [PERSON] є одночасно кредитором банку ПАТ «Київська Русь» за договорами банківського вкладу № 7366-46.3 від 28.01.2015 та № 7373-46.3 від 28.01.2015 та боржником цього банку за кредитним договором від 03.04.2013 № 27480-83 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі №489/5566/15-ц. Після набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц, в січні 2016 року [PERSON] звернувся до банку та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013 року та по договору поруки від 03.04.2015 року № 27492-83 в сумі 420950,00 грн. по якому з урахуванням судового рішення [PERSON] є боржником, та заборгованості за договорами банківського вкладу № 7366-46.3 від 28.01.2015 та № 7373-46.3 від 28.01.2015, за якими [PERSON] є кредитором, - на суму еквівалентну 420950,00 грн. В червні 2016 року позивачі дізнались що відповідач звернув до виконання виконавчі листи, видані на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц про стягнення з [PERSON] та [PERSON] як солідарних боржників 420950,00 грн. по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013 року. У зв'язку з цим [PERSON] повторно звернувся до банку та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» з заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013, а також із заявою про надіслання повідомлення про проведення заліку з метою зняття обтяжень з транспортних засобів за договорами застави та відкликання з органів Державної виконавчої служби виконавчі листи. Посилаючись на невизнання банком факту припинення зобов'язань по кредитному договору, факту припинення договорів поруки та застави, на підставі ч. 4. ст. 543, 559, 593, 601 ЦК України позивачі просили визнати припиненими зобов'язання за цими договорами. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Банк «Київська Русь» на підготовчому судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилався на неможливість проведення зарахування, оскільки це порушує порядок черговість погашення вимог кредиторів, обґрунтовуючи це ст. 91, 93 Закону України «Про банки і банківську діяльність». В подальшому в судове засіданні не з*явився. Також в письмових запереченнях , наданих до суду представник відповідача посилався на те , що позивач [PERSON] не є боржником по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013, оскільки кредит за цим договором надавався не йому, а ТОВ «Еллана», а тому на думку відповідача таке зарахування зустрічних однорідних вимог суперечитиме п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Представники третіх осіб в судове засідання не з*явились. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, покази свідка,дослідивши матеріали справи, оцінивши усі подані у справі докази, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне. Постановою Правління Національного банку України від 19.03.2015 року за № 190 акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію. Постановою НБУ від 16.07.2015 року № 460 було відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк «Київська Русь» та прийнято рішення про його ліквідацію. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.07.2015 № 138 «Про початок ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначено уповноважену особу на ліквідацію банку строком на 1 рік з 17.07.2015 по 16.07.2016 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» з [PERSON] та [PERSON] як солідарних боржників по кредитному договору від 03.04.2013 № 27480-83, укладеному між публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еллана», стягнуто 420950,00 грн., з яких 300000,00 грн. заборгованості по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013 року, 40750,01 грн. процентів, 1000 грн. пені та 79199,99 грн. інфляційних втрат. Рішення набрало законної сили 24.12.2015 року. Та було звернуто відповідачем до виконання. Відповідно до наданих представником позивачів договорів банківського вкладу в іноземній валюті від 28.01.2015 року № 7373-46.3 та № 7366-46.3, укладених між ПАТ «Банк «Київська Русь» та [PERSON] банк прийняв від вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного вкладу (далі - вклад) в сумі 46 000, 00 дол. США (договір № 7373-46.3) та в сумі 75000,00 дол. США (договір № 7366-46.3) Відповідно до п. 2.2 депозитного договору № 7373-46.3 для розміщення вкладу банк відкриває вкладнику рахунок № [NUMBER] в день підписання цього договору. Відповідно до п. 2.2 депозитного договору № 7366-46.3 для розміщення вкладу банк відкриває вкладнику рахунок № [NUMBER] в день підписання цього договору. Відповідно до довідки № 892/462 від 26.06.2015 року, виданої Миколаївським центральним відділенням ПАТ «Банк «Київська Русь» (МФО 319092, код ЄДРПОУ 24214088) на ім'я [PERSON] (ідентифікаційний код[NUMBER] ) відкрито рахунки: -№ [NUMBER], залишок коштів станом на 18.06.2015 року складає 75 000,00 дол. США. (Сімдесят п'ять тисяч дол. США. 00 центів.), -№ [NUMBER] залишок коштів станом на 18.06.2015 року складає 46 000,00 дол. США (Сорок шість тисяч дол.. США 00 центів.) -№ [NUMBER] залишок коштів станом на 18.06.2015 року складає 8 868,29 дол. США (Вісім тисяч вісімсот шістдесят вісім дол. США 29 центів.). -№ [NUMBER] залишок коштів станом на 18.06.2015 року складає 261,31 дол. США (Двісті шістдесят один дол. США 31 центів.). -№ [NUMBER] залишок коштів станом на 18.06.2015 року складає 142, 46 дол. СШ, (Сто сорок два дол. США 46 центів.). Таким чином, [PERSON] є одночасно кредитором банку ПАТ «Київська Русь» за договорами банківського вкладу № 7366-46.3 від 28.01.2015 та № 7373-46.3 від 28.01.2015 та боржником цього банку за кредитним договором від 03.04.2013 № 27480-83 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі №489/5566/15-ц. 20.01.2016 року [PERSON] було направлено на адресу банку ПАТ «Банк «Київська Русь» заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно з якою у в зв'язку із набранням законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 року по справі № 489/5566/15-ц [PERSON] цією заявою заявляє про зарахування зустрічних однорідних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» до [PERSON] за зобов'язаннями по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013 року та по договору поруки від 03.04.2015 року № 27492-83 на загальну суму 420 950, 00 грн., у зв'язку з чим з моменту отримання цієї заяви: - припиняються грошові вимоги ПАТ «Банк «Київська Русь» до [PERSON] за кредитним договором № 27480-83 від 03.04.2013 року та договором поруки від 03.04.2015 року № 27492-83 в повному обсязі в розмірі 420 950, 00 грн., з яких 300 000, 00 грн. - заборгованості по кредиту, 40 750, 01 грн. - процентів, 1 000 грн. - пені та 79 199, 99 грн. - інфляційних втрат. - припиняються грошові вимоги [PERSON] до ПАТ «Банк «Київська Русь» на суму еквівалентну 420 950, 00 грн. за договорами банківського вкладу № 7366-16.3 від 28.01.2015 року та № 7373-46.3 від 28.01.2015 року. Факт направлення та отримання заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог підтверджується експрес накладною та не заперечується відповідачем. В травні 2016 року за заявою ПАТ «Банк «Київська Русь» було відкрито виконавче провадження з виконання рішення Леніського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2016, у зв'язку з чим 17.06.2016 року [PERSON] було вручено ПАТ «Банк «Київська Русь» повторну заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог ідентичного змісту із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.01.2016 року. Судом враховано, що станом на день розгляду справи відсутнє рішення, яке набрало законної сили, про стягнення заборгованості по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013 року з ТОВ «Еллана» , а також відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, вчиненого [PERSON] шляхом надіслання відповідачу заяви від 20.01.2016 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який на час введення в ПАТ «Банк «Київська Русь» тимчасової адміністрації обіймав посаду виконавчого директора Миколаївського центрального відділення ПАТ «Банк «Київська «Русь», повідомив, що співпрацював з [PERSON], як з директором та комерційним директором ТОВ «Оліон» та ТОВ «Еллана» впродовж декількох років, і він та його підприємства завжди сумлінно і вчасно виконували всі свої зобов'язання за кредитними договорами. Коли в лютому 2015 року у ТОВ «Еллана» виникли проблеми з погашенням кредиту у зв'язку із стрімким зростанням курсу долара США та встановленими Національним Банком України валютними обмеженнями, [PERSON], як еріни та поручитель ТОВ «Еллана», який мав на рахунках в ПАТ «Банк «Київська Русь» два вклади, строк яких закінчився, а також кошти на поточному рахунку, неодноразово, ще до початку введення в банку Тимчасової адміністрації, звертався до банку з різними пропозиціями вирішення питання погашення кредиту по договору № 27480-83 від 03.04.2013 року за рахунок коштів, розміщених на його рахунках. Зокрема, пропонував: видати кошти з поточного рахунку та з вкладних рахунків, перерахувати кошти з його рахунку в ПАТ «Банк «Київська Русь» на його ж рахунки в іншому банку, з тим аби продати валюту та сплатити кредит ТОВ «Еллана», пропонував банку самому продати валюту, яка перебувала на рахунках [PERSON] в ПАТ «Банку «Київська Русь» на міжбанку та видати йому гривню готівкою або безпосередньо зарахувати кошти від продажу валюти в погашення цього кредиту, тощо. Миколаївське відділення ПАТ «Банк Київська Русь» неодноразово зверталось з цими пропозиціями до головного відділення банку, але жодної відповіді не отримало. При цьому банк за вказівкою головного відділення не видавав [PERSON] кошти в доларах США, розміщені на його поточному рахунку, а також на рахунках банківського вкладу, строк яких закінчився. У зв'язку з цим вважає, що заборгованість по кредиту виникла саме у зв'язку з допущеними банком порушеннями, пов'язаними з обмеженням розпорядження клієнтом ([PERSON].) власними коштами, розміщеними в банку, а тому банк зобов'язаний провести зарахування зустрічних однорідних вимог. Показання свідка підтверджуються поясненнями позивача та його представника, заявами [PERSON] до відповідача від 16.03.2015 та 17.03.2015 з вимогами виконати доручення про перерахування коштів, видачу вкладів, нарахування процентів на невидані своєчасно вклади, з відмітками банку, а також заявами банку на видачу готівки від 04.03.2015, 11.03.2015. Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (чинній на момент виникнення правовідносин) протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. В матеріалах справи наявні заяви [PERSON] та [PERSON] про визнання кредиторських вимог, подані у встановлений законом строк уповноваженій особі на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь». Доказів відхилення цих вимог в порядку встановленому ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відповідачем не надано, а відтак такі кредиторські вимоги вважаються визнаними в повному обсязі. Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Згідно зі ст. 601 ЦК України, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною, відтак, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Чинне законодавство не встановлює спеціальних вимог до форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог, в момент направлення такої заяви іншій стороні у зобов'язанні. Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку» від 16.07.2015 р. № 629-VIII,(чинної на момент здійснення зарахування), забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: -за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; -кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком. Суд відзначає, що станом на дату здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог 20.01.2016 [PERSON] був кредитором банку ПАТ «Банк «Київська Русь» за договорами банківського вкладу № 7366-46.3 від 28.01.2015 та № 7373-46.3 від 28.01.2015 та одночасно боржником цього банкуза кредитним договором від 03.04.2013 № 27480-83 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 року, кошти, перебували на рахунку боржника на дату початку виведення банку з ринку, грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитним договором, за кредитном договором не було смінено предмету застави ппротягом року, що передує даті початку виведення Фондом банку з ринку, що відповідає загальним умовам п. 8 ч. 2 ст. 42 п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Доказів іншого відповідачем суду не надано. Кредитним договором від 03.04.2013 № 27480-83 (п. 4.1) передбачено договірне списання з усіх поточних рахунків боржника в національній та іноземній валютах. Згідно з пунктом 10.11 Кредитного договору сторони домовились, що обов'язки позичальника за цим договором не є такими, що нерозривно пов'язані з особою позичальника і у зв'язку з цим на підставах та у випадках, передбачених договором та чинним законодавством України можуть виконуватися третіми особами. Відповідно до п. 26.4 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг. Статтею 1071 Цивільного кодексу України встановлено що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Під договірним списанням розуміють такий спосіб забезпечення вимог кредитора як можливість здійснення банком списання коштів з рахунку клієнта без відповідного розпорядження власника рахунку та /або без звернення до суду за стягненням. Отже, з аналізу викладених положень законодавства суд приходить до висновку що умова наявності в договорах договірного списання застосовується у випадках, коли ініціатором зарахування зустрічних однорідних вимог є банк, і не підлягає застосуванню, коли ініціатором зарахування зустрічних однорідних вимог за рахунок коштів, розміщених на рахунку клієнта є сам клієнт банку. Крім того, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015, яке набрало законної сили і є обов'язковим до виконання, є підставою для списання коштів з рахунків боржника за відсутності розпорядження клієнта на списання коштів та/або умови договору про договірне списання. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Заначене підтверджується правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові № 6-301цс15 від 06.07.2015). Доводи представника відповідача суд не приймає, оскільки ним не надано суду доказів визнання недійсною заяви [PERSON] про зарахування зустрічних однорідних вимог у судовому порядку, а неможливість проведення зарахування зустрічних вимог на підставі заяви [PERSON] або невідповідність сум зарахування не банком не доведена. Суд не погоджується з доводами відповідача, викладеними ним у запереченнях на позовну заяву, про те, що зарахування зустрічних однорідних вимог порушує черговість задоволення вимог кредиторів. Так, суд відзначає, що посилання відповідача в обґрунтування заперечень на ст. 91 та ст. 93 Закону України «Про банки та банківську діяльність» судом не враховуються, оскільки значені статті виключені з цього закону в 2012 році у зв'язку з прийняттям Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» . Черговість задоволення вимог до банку визначна в ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і містить положення про те, що кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у визначеній черговості. Зарахування зустрічних однорідних вимог не передбачає одержання сторонами грошових коштів, а його можливість прямо передбачена положеннями статті 46 цього Закону. Внаслідок такого зарахування має місце погашення зобов'язань банку за рахунок коштів розміщених на рахунку саме в цьому банку для потреб погашення кредитів, кредитором за якими є сам банк, а тому у будь-якому випадку виведення коштів з банку не відбувається. Отже, в даному випадку йдеться про переміщення активів у межах одного (даного) банку в цілях виконання зобов'язань позичальника перед банком та банку перед позичальником. Тому суд погоджується з позивачем, що зарахування зустрічних вимог, здійснене [PERSON], не порушує встановлену статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" черговість задоволення вимог до неплатоспроможного банку, оскільки відповідно до положення цієї статті така черговість встановлена лише для черговості спрямування коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку. Таким чином, при зарахуванні зустрічних однорідних вимог не порушуються права та законні інтереси як банку, та інших вкладників та кредиторів банку, оскільки таке переміщення (згортання) активів не впливає на порядок черговості погашення вимог кредиторів банку. Навпаки, таке зарахування лише посилює активи банку, оскільки кредитори можуть розраховувати на повернення власних коштів з банку за рахунок коштів, що надійдуть від реалізації його активів при одночасному зменшенні його зобов'язань перед третіми особами. Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків,зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. При ухваленні рішення суд застосовує положенняКонституції України я к норми прямої дії, а також положення Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з ч.3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності, мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Суд погоджується з тим, що невизнання банком в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» права позивача [PERSON] на зарахування зустрічних однорідних вимог за його борговими зобов'язаннями перед банком за рахунок коштів, розміщених в цьому ж банку, є фактичним позбавленням його власності, шляхом звернення стягнення на інше майно боржника за наявної значної імовірності неповернення йому розміщених в банку коштів в процедурі ліквідації за рахунок продажу майна банку.У даному випадку дії уповноваженої особи ФГВФО не підпадають під дію статті 1 Першого Протоколу Конвенції, яка у виключних випадках виправдовує позбавлення власності при дотримання балансу приватного та суспільного інтересу та на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права,не відповідають чинному законодавству та не виправдані інтересами суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. 2. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другою сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідності до ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з підстав припинення зобов'язання, яке передбачене ч. 1 ст. 598 ЦК України. Відповідно до ч. 4. ст. 543 ЦК України виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що зобов'язання по кредитному договору від 03.04.2013 № 27480-83, укладеному між публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еллана» є припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою [PERSON], вчиненою 20.01.2016 року, на загальну суму 420950,00 грн., що складається з 300000,00 грн. заборгованості по кредиту, 40750,01 грн. процентів, 1000,00 грн. пені та 79199 інфляційних. Припинення основного зобов'язання, припиняє зобов'язання за договорами поруки та застави, укладеними на забезпечення його виконання. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист. Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 04.02.2015 по справі № 6-243цс14 згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. Також з відповідача на підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved