Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар'їнського районного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS]. З листопада 1998 року [PERSON] надала згоду на реєстрацію за вказаною адресою [PERSON], в силу набуття ним статусу зятя позивача. В травні 2012 року [PERSON] в зв'язку з погіршенням шлюбних відносин з дружиною, - донькою позивача, припинив мешкання в домоволодінні [ADDRESS]. За розірванням в серпні 2012 року шлюбу [PERSON] добровільно забрав речі з житлового будинку та виїхав на постійне проживання до іншого житла. За посиланням [PERSON], відповідач [PERSON] втратив інтерес до проживання в спірному будинку, тому в порядку положення статті 405 ЦК України, ст. 107 ЖК України, може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням з відповідними наслідками цього, передбаченими ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання". [PERSON] в судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, пояснив, що дійсно приблизно з травня 2012 року не проживає в домоволодінні належному [PERSON], оскільки розлучився з донькою позивача. Разом з тим, бути знятим з реєстраційного обліку [PERSON] не згоден, оскільки іншого власного житлового приміщення не має. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння з господарськими побудовами, розташованого за адресою: [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 жовтня 2006 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12410600 від 6 листопада 2006 року. На реєстраційному обліку за вказаною адресою перебувають сторони по справі: - [PERSON] з 29 квітня 1978 року; - [PERSON] з 14 листопада 1998 року. В судовому засіданні встановлено, що підставою взяття [PERSON] на реєстраційний облік стало набуття ним статусу члена власника домоволодіння [PERSON], в контексті до ч. 2 ст. 64 ЦК України. Так, [PERSON] 29 жовтня 1983 року уклав шлюб з донькою позивача - [PERSON], що підтверджено штампом в паспорті відповідача про сімейне положення. 10 серпня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В судовому порядку порушено питання втрати [PERSON] права користування вищезазначеним житловим приміщенням. Суд звертає увагу, що питання про втрату членом сім'ї власника житла права користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, - урегульовано ч. 2 ст. 405 ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що будь-яких угод, зокрема договору найму, між сторонами не укладався та спірне житлове приміщення відноситься до приватного житлового фонду. Так, згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. З наведеного положення закону можна виділити такі умови за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен бути членом сім'ї власника житла та проживати разом з ним. Вирішуючи питання чи має [PERSON] статус "члена сім'ї" власника спірного житлового приміщення [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї") від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття „член сім'ї" Конституційний Суд України виходить з об'єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи по осібного переліку членів сім'ї. Аналіз змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання втрати права користування житловим приміщенням дозволяє віднести до членів сім'ї власника осіб, які проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство; колишніх членів сім'ї власника, зокрема осіб, які проживають з власником, але з певного часу вже не є членами сім'ї; члени сім'ї колишнього власника, зокрема особи, які проживають у житлі, право власності на яке перейшло від громадянина, який зберігає сімейні стосунки з користувачами жилого приміщення, до інших осіб; колишніх членів сім'ї колишнього власника житлового приміщення. Так, [PERSON] вселився до спірного житлового приміщення домоволодіння [ADDRESS] листопаді 1998 року як член сім'ї [PERSON], - набув статусу зятя власника. Шлюб між відповідачем та донькою позивача розірвано. З урахуванням того, що статус члена сім'ї власника мають особи не тільки першого ступеню споріднення, а по-друге, відносини між власником житлового приміщення та членами його сім'ї, в тому числі і колишніми, як вже зазначалось, носять речово-правовий, а не особовий характер, суд вважає, що лише розірвання шлюбу не є підставою для припинення встановленого сервітутного права [PERSON] на користування житловим приміщенням [ADDRESS]. Суд надає аналіз засобів доказування [PERSON] на підтвердження позовних вимог щодо відсутності колишнього члена сім'ї [PERSON] без поважних причин понад один рік. Так, з викладених позивачем пояснень судом встановлено, що [PERSON] з 10 травня 2012 року не користується спірним житловим приміщенням. Такі обставини не суперечать наявним в матеріалах справи належним письмових доказам. Так, згідно Акту депутату с. Георгіївка Мар'їнського району Донецької області від 18 листопада 2013 року, наданого за фактом обстеження житлового приміщення [ADDRESS], - [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 10 травня 2012 року. Аналогічному відповідають пояснення надані відповідачем [PERSON] в судовому засіданні. Відповідачем в судовому засіданні фактично доказів поважності відсутності в спірному житловому приміщенні не надано, ним висловлювалась лише позиція щодо наявного в нього права користування домоволодінням в зв'язку з відсутністю іншого житла, забезпечення яким гарантується Конституцією України. Враховуючи вказане, судом встановлено факт відсутності [PERSON] в спірному житловому приміщенні на праві мешкання строком понад один рік, при цьому причин відсутності колишнього члена сім'ї власника житла, які могли бути визнані поважними, за аналогією зі статтею 71 ЖК України, під час розгляду справи - не надано. За таких обставин, суд вважає, що наявні законні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS]. На підставі ст.ст. 71, 72, 107, 150 Житлового Кодексу України, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved