Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно укладеного 02.11.2006 року Кредитного договору № CVMWGK00000018 відповідач [PERSON] отримав кредит у сумі 3500 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 10,08 % річних строком до 01.11.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 02.11.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку житловий будинок, розташований в [ADDRESS], вартістю 25 520 гривень, що належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] порушив зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, станом на 09.01.2014 року загальний розмір заборгованості відповідача перед банком становив 3 418,68 доларів США, що еквівалентно 27 315,25 гривень, з яких заборгованість за кредитом - 2 693,25 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 260,22 доларів США, заборгованість по комісії - 62,82 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 402,39 доларів США. Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, а також, з підстав, передбачених ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України просив виселити мешканців вказаного будинку. Представник позивача [PERSON] підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, погодилась на заочний розгляд справи, що вбачається з поданої нею письмової заяви. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно не з`явились в судове засідання, будучи відсутніми за місцем реєстрації, про що свідчать відмітки у повідомленнях, що, відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, вважається, що судове повідомлення вручені її належним чином і є підставою для заочного розгляду справи, оскільки проти цього не заперечує позивач. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] 02.11.2006 року укладений Кредитний договір № CVMWGK00000018, за яким відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 3500 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 10,08 % річних строком до 01.11.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 02.11.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку житловий будинок, розташований в [ADDRESS], вартістю 25 520 гривень, що належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] порушив зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, станом на 09.01.2014 року загальний розмір заборгованості відповідача перед банком становив 3 418.68 доларів США, що еквівалентно 27 315,25 гривень, з яких заборгованість за кредитом - 2 693,25 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 260,22 доларів США, заборгованість по комісії - 62,82 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 402,39 доларів США. У відповідності до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства в установлений строк відповідно до умов договору. При порушені зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1050, ст. 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно ст.ст. 572, 589 ЦК України у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Одним із видів застави нерухомого майна є іпотека (ч.1 ст. 575 ЦК України). Відповідно до ст. 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Договором іпотеки від 02.11.2006 року передбачено право позивача звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником умов кредитного договору (п.17). Статтею 39 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; заходи щодо збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Вимоги позивача про надання йому права на отримання витягу з державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності і підпорядкування та здійснення ним всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, є зайвими і охоплюється вимогою про надання йому права на продаж предмета іпотеки шляхом укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Положення ст.38 Закону України „Про іпотеку" надають іпотекодержателю право на продаж предмету іпотеки будь-якій особі та передбачають порядок продажу предмета іпотеки іпотекодержателем. Згідно з ч.6 цієї статті ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 41 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про судову практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). У п.42 цієї постанови роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України „Про іпотеку", так і положенням п. 4 ч. 1 ст.215 ЦПК України. Ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі. Якщо при розгляді справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то в суду немає підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, вона зобов'язана за змістом ч. 3 ст. 10 ЦПК довести інший його розмір, зокрема подати клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи. Відповідно до ст. ст. 33, 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.40 Закону України „Про іпотеку", ч.3 ст.109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймача та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з ч.3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законами. Всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. На виконання вимог закону 13.03.2014 року банк надіслав відповідачам письмові вимоги про добровільне звільнення квартири протягом одного місяця з дня отримання цих вимог. За змістом п. 114 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155, адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а у разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу. Як вбачається з копій повідомлень про вручення поштових відправлень, відповідачі вказаної вимоги не отримали. У п.43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ „ПриватБанк" до суду з вимогою про виселення відповідачів його права не були порушені останніми. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла. Листи позивача від 13.03.2014 року, адресовані відповідачам, не є повідомленням про їх виселення у розумінні ч.1 ст.40 Закону України „Про іпотеку", оскільки у цих листах йдеться про те, що у разі неповернення заборгованості за кредитним договором протягом 30 днів, банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на момент направлення цих листів банк не звернув стягнення на предмет іпотеки, а, відтак, дані листи не можуть вважатися повідомленням про виселення із іпотечного житла. Окрім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідачами отримано лист від 13.03.2014 року, не надано доказів дати отримання листа для оцінки судом того факту, що з часу його отримання у 30-денний строк 30 днів відповідачі не задовольнили вимогу Банку про виселення. 13.04.2014 року минув 30 днів з часу направлення листа, а не його отримання. З довідки виконкому Лашківської сільської ради Кіцманського району вбачається, що в будинку по [ADDRESS], відповідачі зареєстровані, але не проживають. Якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону № 898-IV та ч. 3 ст. 109 ЖК, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст. 3 ЦПК України. З урахуванням наведенного, суд приходить до висновку, що в частині виселення відповідачів з будинку зі зняттям їх з реєстраційного заявлені вимоги не підлягають задоволенню, а в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають частковому задоволенню. Будь-яких позовних вимог до відповідача [PERSON] не заявлено. За правилами ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Солідарного стягнення судових витрат вказана норма закону не передбачає. Виходячи з розміру задоволених вимог та розміру судового збору, що підлягав сплаті при поданні позову (273,15 гривень та 243,60 гривень), підлягає стягненню судовий збір з відповідача [PERSON] у розмірі 273,15 гривень. Враховуючи наведене, ст.ст. 526, 527, 530, 572, 575, 578, 589, 590, 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 33, 35, 38, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України,

Outcome: partial