Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

17 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 2,5442 га, яка розташована на території Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 06 лютого 2003 року № 51, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №323, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]), яка належала діду позивачки [PERSON], який помер [INFO] в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області. Даний позов [PERSON] обґрунтувала наступним. [INFO] в с.Комаргород Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON]-дід позивачки. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, що складається із земельної ділянки площею 2,5442 га, яка розташована на території Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Позивачка [PERSON] зазначає, що спадкоємцем зазначеної земельної ділянки залишився її батько [PERSON], однак нотаріально оформити спадщину останній не встиг, оскільки [INFO] помер. Позивачка являється єдиним спадкоємцем після смерті діда та батька, тому вирішила оформити належним чином свої права на спадкове майно, однак через те, що правовстановлюючі документи на спадкове майно відсутні, нотаріусом їй було відмовлено в прийнятті заяви про прийняття спадщини. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, однак подала до суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити. Представник Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, однак голова Липівської сільської ради надав суду заяву, в якій просить справу розглянути без представника сільської ради. Позовні вимоги визнають, не заперечують проти їх задоволення. Відповідно ч.2 ст. 185 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, розглянувши заяви сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову Судом встановлено, що [INFO] у с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області помер [PERSON]. Згідно довідки Липівської сільської ради № 1068 від 30.09.2014 року, після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки розміром 2,5442 га, яка розташована на території Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом залишилася [PERSON] Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із матеріалів справи, після смерті [PERSON] спадкоємцем залишився його син [PERSON], який спадщину фактично прийняв, однак її не переоформив та [INFO] також помер. Закон не вимагає від спадкоємця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, оскільки така умова прийняття спадщини прямо визначена у законі лише для спадкоємця, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем. Так, закон не зобов'язує спадкоємця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, подати заяву про прийняття спадщини, оскільки умовою прийняття ним спадщини є лише відсутність відмови від неї. Тобто, якщо протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця (ст.1220 ЦК України) спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не заявив про відмову від спадщини, після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини він може одержати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, подавши відповідну заяву (ст. 1296-1298 ЦК України). Отже, [PERSON] фактично прийняв спадщину після свого батька [PERSON], оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Ст. 1272 ЦК України передбачає, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Пленум Верховного Суду України у Постанові № 7 від 30.05.2008р. роз'яснив, що особа яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої ст. 1272 ЦК. За змістом ч. 1 ст. 1269 ЦК України підтвердженням факту прийняття спадщини спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, є подання до нотаріальної контори в установлений ч. 1 ст. 1270 вказаного Кодексу шестимісячний строк заяви про її прийняття. Частиною 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Порядок оформлення права на спадщину встановлено гл. 89 цього Кодексу. В постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" Верховний Суд звернув також увагу на те, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, [PERSON] спадщину після смерті свого батька [PERSON] прийняв, однак не переоформив її в установленому законом порядку, зокрема, не виготовив державний акт на право власності на земельну ділянку на своє ім'я. Оскільки спадкоємець за законом [PERSON] помер після відкриття спадщини свого батька [PERSON] і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців по спадковій трансмісії, а саме до його донька [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] після смерті діда [PERSON] в установлений законом строк прийняла спадщину, однак при звернені до державної нотаріальної контори їй було відмовлено у оформленні спадщини із-за відсутності правовстановлюючого документу-оригіналу державного акту на ім'я діда [PERSON] Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що [PERSON] прийняла спадщину, а саме подала за місцем відкриття спадщини заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, однак не отримала свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, оскільки пропустила строк звернення після смерті свого батька, а також за відсутності державного акту на ім'я батька. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно абзацу 3 пункту 23 ПОСТАНОВИ Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] єдиний спадкоємець за законом, що прийняла спадщину після смерті свого діда [PERSON] Тобто позивачка набула права та обов'язки спадкодавця, тобто спадщина після смерті останнього належить їй, а неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю майно, не може бути перешкодою у набутті права власності на таке спадкове майно, право власності на яке заГусар В.В. має бути визнано. На підставі викладеного,

Outcome: approved