Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

У листопаді 2018 року [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із заявою про оголошення фізичної особи померлою, заінтересована особа: [PERSON], в якій просив суд оголосити померлим [PERSON], [INFO], уродженця с.Олексіїво-Дружківка Костянтинівського району Донецької області, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], останнє відоме місце перебування: АР Крим, м.Сімферополь. На обґрунтування заяви посилався на те, що [PERSON] є сином [PERSON], 1962 р.н. У серпні 2014 року його батько, який постійно проживав сам у м. Луганськ, з власної ініціативи виїхав до м. Сімферополь АР Крим. Протягом року вони підтримували зв'язок по телефону, батько розповідав, що перебуває у м. Сімферополь, працює, проживає у гуртожитку. Останній раз вони розмовляли у серпні 2015 року, коли батько повідомив йому, що знайшов нове місце роботи. Після цього зв'язок з ним перервався, додзвонитися йому було неможливо, бо телефон був відключений, а сам він також не телефонував. Також з батьком з вересня 2015 року по теперішній час не могли зв'язатися його рідний брат [PERSON], 1951 р.н., та племінник [PERSON], 1978 р.н., які зареєстровані та проживають у м. Дружківка Донецької області. У батька також є двоюрідні брати та сестри, які проживають у м. Калуш Івано-Франківської області, вони теж занепокоєні його відсутністю і займалися пошуками, але безрезультатно. З метою розшуку батька заявник та родичі [PERSON], а також небайдужі люди розміщували інформацію про пошук в інтернеті, в соціальних мережах, розшукували всіх, хто можливо знав батька чи бачив в м. Сімферополь, зверталися до відділу поліції м. Сімферополя, в телевізійну програму "Жди меня". Остання інформація про батька надійшла 06.09.2016 у листі від [PERSON] - головного лікаря "Сімферопольської клінічної лікарні швидкої допомоги № 6" за запитом депутата Республіки Крим [PERSON], в якому зазначено, що [PERSON] в стані алкогольного сп'яніння з 12.09.2015 по 17.10.2015 неодноразово звертався до цього медичного закладу з травмами середньої тяжкості та забоями і знаходився на стаціонарному лікуванні. Він не мав реєстрації у м. Сімферополі, постійного місця проживання та роботи. З 18.10.2015 [PERSON] не звертався до цієї лікарні за медичною допомогою. На неодноразові телефонні звернення до відділу поліції № 2 "Київський" у м. Сімферополь було повідомлено, що [PERSON] знаходиться в розшуку як свідок злочину, і місце його перебування не встановлено. З цієї причини заявник звернувся у 24.09.2016 за своїм місцем проживання до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві із заявою про розшук батька. Висновок Дарницького управління поліції від 13.10.2016 року засвідчує, що місце знаходження [PERSON] встановити не вдалося. Звернення до Товариства Червоного Хреста України також не допомогло встановити місце перебування [PERSON] За актом про непроживання від 03.10.2018 року ОСК (Товариство Власників Квартир) "Ивар", що обслуговує будинок № 35 на кварталі Димитрова м. Луганськ, де був зареєстрований [PERSON], з серпня 2014 року за місцем реєстрації він не проживає. Заявник вважає, що чрезмірне вживання алкоголю, асоціальний образ життя, конфлікти і бійки, які призводили до травм, могли б закінчитися загибеллю. Інформація поліції м. Сімферополя, про те, що місце перебування [PERSON], розшукуваного як свідка злочину не встановлено, теж може свідчити, що його немає в живих. Зазначив, що оголошення [PERSON] померлим необхідно йому для зняття його з реєстраційного обліку та оформлення права спадщини на нерухомість - квартиру за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2019 відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження. В судовому засіданні заявник [PERSON] заявлені вимоги про оголошення його батька [PERSON] померлим підтримав та просив суд їх задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] подану заяву підтримала та також просила про її задоволення. Суд, заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню із наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 46 ЦК України, фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме. Особливістю цієї категорії справ, є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи. Пункт 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертає увагу суду на необхідність відрізняти оголошення особи померлою від встановлення факту смерті особи. Оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть даної особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Встановлення факту смерті можливо, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, обставини, за яких настала смерть і факт неможливості реєстрації органом державної РАЦС факту смерті. Відповідно до ч.3 ст.46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Як встановлено в судовому засіданні, заявник [PERSON], [INFO], являється сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 3). У 2007 році [PERSON] та [PERSON] розлучилися (а. с. 60). Власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 65). 22.09.2009 року [PERSON] вийшла заміж та змінила прізвище на [PERSON] (а. с. 61). Місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а. с. 49а-50, 62-63). У серпні 2014 року [PERSON] з власної ініціативи виїхав до м. Сімферополь АР Крим. Згідно листа головного лікаря "Сімферопольської клінічної лікарні швидкої допомоги № 6" [PERSON] від 22.09.2016 року за запитом депутата Республіки Крим [PERSON], [PERSON] знаходився на стаціонарному відділенні в 1 хірургічному відділі, з 12.09.2016 по 05.10.2015, поступив до лікарні у важкому стану та в алкогольному сп'янінні, місце проживання БОМЖ, був виписаний 05.10.2015. Звертався за медичною допомогою 13.10.2015, 15.10.2015, 17.10.2015, з 18.10.2015 по 22.09.2016 не перебував на стаціонарі та не звертався за допомогою до цієї лікарні. (а.с. 55-56). Відповідно до акту про непроживання від 03.10.2018 року ОСК (Товариство Власників Квартир) "Ивар", що обслуговує будинок № 35 на кварталі Димитрова м. Луганськ, де був зареєстрований [PERSON], з серпня 2014 року за місцем реєстрації він не проживає, місце проживання його невідоме (а. с. 53). Даючи оцінку допустимості таких доказів, як відповідь з лікарні м. Сімферополь та акт про не проживання м. Луганськ, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватися положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справи. З метою розшуку [PERSON] заявник та його родичі розміщували інформацію про пошук в інтернеті, в соціальних мережах, розшукували всіх, хто можливо знав батька чи бачив в м. Сімферополь, зверталися в телевізійну програму "Жди меня", про що свідчать прінт-скріни сторінок сайтів (а. с. 68, 69, 70, 71, 72, 73, 74). У вересні 2016 року заявник [PERSON] за своїм місцем проживання звернувся до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві із заявою про розшук батька. Висновок Дарницького управління поліції від 13.10.2016 року засвідчує, що місце знаходження [PERSON] встановити не вдалося (а. с. 54). З моменту зникнення [PERSON], [INFO] минуло більше трьох років. Вжитими заявником заходами місце знаходження останнього встановлено не було. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], пояснили, що вони разом з [PERSON] влітку 2014 року поїхали до м. Сімферополь, АР Крим, в зв'язку з небезпечною для життя обстановкою в м.Луганськ та для пошуку роботи, деякий час проживали разом в одній квартирі, яку винаймали. Потім у 2015 році вони повернулися на материкову частину України, а [PERSON] залишився та переїхав жити до гуртожитку , на той час він працював. За весь час їх проживання в Криму, [PERSON] часто спілкувався із сином, навіть був такий випадок, коли у нього зламався телефон, син йому поштою прислав новий, щоб був з ним зв'язок. Вказані свідки підтвердили, що якби [PERSON] був живим, він обов'язково зв'язався із сином. З 2015 року свідки проживають в м.Луганськ в будинку де зареєстрований та постійно проживав [PERSON], але до дому він не повертався та відомості про місце його перебування відсутні. На прохання власниці квартири [PERSON] вони доглядають квартиру та здійснюють оплату комунальних послуг на утримання будинку. За встановлених обставин, суд вважає, що твердження заявника щодо відсутності будь-яких даних про місце перебування його батька [PERSON] у місці його постійного проживання на протязі понад трьох років, що є підставою для оголошення [PERSON] [INFO] померлим, є такими, що дають підстави для задоволення заяви, днем смерті особи вважається день набрання законної сили рішенням суду. Крім цього, судом роз'яснюється, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті, зокрема спадкоємці фізичної особи, яка оголошена померлою, не мають права відчужувати протягом п'яти років нерухоме майно, що перейшло до них у зв'язку з відкриттям спадщини; нотаріус, який видав спадкоємцеві свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, накладає на нього заборону відчуження (ст. 47 ЦПК України).

Outcome: approved