Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третьої особи виконавчого комітету Перемозької сільської ради Лозівського району Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, посилаючись на те, що [PERSON] мешкає без реєстрації за адресою: [ADDRESS], має двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], яких виховує як одинока матір. Відповідач не має житла, постійного доходу не працює, не забезпечує права дітей на отримання освіти, займається жебрацтвом, в зв'язку з чим діти перебувають з 09.01.2018 року на обліку служби у справах дітей Лозівської РДА як такі, що перебувають у складних життєвих обставинах. Сім'я [PERSON] була виявлена на території Лозівського району в червні 2016 року. Шляхом самозахоплення [PERSON] з дітьми та співмешканцем [PERSON] оселилися у нежитловому будинку, який належить на праві господарського відання виробничому підрозділу «Лозівська дистанція колії» регіональної філії «Південна залізниця», приміщення перебуває в аварійному стані, відсутнє електропостачання, умови не відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Крім того, ні сама мати, ні її діти не мали документів. Було з'ясовано, що [PERSON] раніше проживала у Високопільському районі Херсонської області, паспорт втратила, факт народження дітей взагалі не було зареєстровано, довідки про їх народження відсутні. Службою у справах дітей була проведена робота щодо з'ясування місця народження дітей, отамання медичних довідок про народження, реєстрація факту народження дітей. Було також встановлено, що відповідач має ще дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], відносно яких вона за рішення Високопільського районного суду Херсонської області позбавлена батьківських прав. [PERSON] неналежним чином замається вихованням [PERSON] та [PERSON], діти неодноразово перебували в Апостолівському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Надія» Дніпропетровської області, мати жодного разу їх там не відвідувала, не телефонувала, життям і здоров'ям не цікавилася. Через відсутність документів і постійного місця проживання діти не навчалися. Після отримання свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] діти були взяті на облік служби як такі, що перебувають у складних життєвих обставинах, проведена робота по залученню їх до навчання до 1 класу Перемозької ЗОШ 1 ст. Матері неодноразово роз'яснювалося про неможливість проживання дітей у приміщенні, яке не відповідає нормам, попереджалося про необхідність пошуку житла, про те, що діти будуть відібрані, пропонувалося влаштувати дітей до центру соціально-психологічної реабілітації на час вирішення побутових проблем. Питання про виконання нею батьківських обов'язків неодноразово розглядалося на засіданнях комісії з захисту прав дитини Лозівської РДА. У серпні 2017 року було з'ясовано, що [PERSON] разом з дітьми виїхала з території, забрала особові справи дітей з навчального закладу. 12.10.2017 року до служби поступило повідомлення, що 10.10.2017 року на ст. Харків-Пасажирський співробітниками Холодногірського відділу поліції було виявлено малолітню дитину, яка повідомила, що вона [PERSON], [INFO], дитина розповіла, де і з кім вона живе, що мати навмисно вводила в оману працівників служби, повідомляючи, що родина переїхала, категорично відмовилася повертатися до матері, дитина була доставлена до Харківської обласної дитячої клінічної лікарні. 24.10.2017 року дитину перевели до Лозівської міської лікарні на час підготовки пакету документів для влаштування її до обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей. У телефонному режимі [PERSON] було викликано до служби, але вона не з'явилася. У листопаді вона зателефонувала та повідомила, що забрала [PERSON] з лікарні і має намір проживати в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. 09.01.2018 року працівниками служби у справах дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір'ю були виявлені на вокзалі ст. Лозова, зі слів дітей, вони перебували там декілька діб. Враховуючи небажання дітей залишатися з матір'ю, [PERSON] погодилася написати заяву про тимчасове влаштування дітей до центру реабілітації. Діти були влаштовані до Лозівської міської лікарні, а з 16.01.2018 року - до КЗ «Харківський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», де перебувають і зараз. Сім'я [PERSON] була передана під соціальний супровід спеціалістів, але висновків для себе вона не зробила умов для проживання та виховання дітей не створила, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та розвитку своєї дітей. В зв'язку з цим просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 930,00 грн. на кожну дитину щомісячно з урахуванням індексації відповідно до закону для дітей відповідного віку до досягнення ними повноліття. Крім цього просили покласти на відповідача по справі сплату судового збору. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім цього просила в разі неявки відповідача по справі ухвалити заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчать довідки про доставку СМС-повідомлень, причину неявки суду не повідомила. Представник третьої особи виконавчого комітету Перемозької сільської ради Лозівського району Харківської області в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] має двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 03.08.2017 року та [PERSON], [INFO], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 03.08.2017 року. Згідно із законодавством України матері неодноразово виносилися офіційні попередження щодо відповідальності по дотриманню прав дітей, а саме 03.07.2017 року, 18.01.2017 року, 13.04.2018 року, але рекомендації спеціалістів жінка не виконувала, безвідповідально ставилася до виховання дітей. Неповнолітні діти на даний час перебувають в Комунальному закладі «Харківський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», а до 16.01.2018 року проживали разом з матір'ю без реєстрації за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою, виданою Перемозькою сільською радою Лозівського району Харківської області від 04.05.2018 року. Відповідач [PERSON] з дітьми не спілкується, участі у їх вихованні не бере, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, їх життям та здоров'ям не цікавиться, не турбується про їх духовний та фізичний розвиток, підготовкою до самостійного життя, матеріально їх не утримує, тобто відсторонилася від виховання дітей. Після влаштування дітей до КЗ «Харківський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», діти були поновлені на обліку дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах у зв'язку з проживання у сім'ї, у якій батьки або особи, що їх замінюють, ухиляються від виконання батьківських обов'язків. На підставі актів обстеження житлово-побутових умов сім'ї від 04.07.2017 року, 31.08.2017 року та 10.01.2018 року було встановлено, що житловий будинок в якому мешкала родина має непридатний до житла стан, незадовільні умови проживання, будинок не підключений до енергопостачання, без комунальних зручностей, з пічним опаленням, про що були складені акти обстеження житлово-побутових умов. Враховуючи незадовільні житлові-побутові умови неповнолітні діти були влаштовані до Комунального закладу «Харківський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», як діти, які перебуває у складних життєвих обставинах. Згідно висновку служби у справах дітей Лозівської районної державної адміністрації Харківської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] за №12-43/461 від 07.05.2018 року вбачається, що [PERSON] має неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Мати дітей ухиляється від виконання своїх обов'язків, не цікавиться життям та здоров'ям дітей, духовним, моральним та фізичним розвитком. Діти тимчасово влаштовані до Комунального закладу «Харківський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», як діти, які перебувають у складних життєвих обставинах. Враховуючи викладене, служба у справах дітей вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] З офіційних попереджень та актів обстеження житлово-побутових умов вбачається, що на даний час [PERSON] для себе висновків не зробила, рекомендації спеціалістів не виконує, натомість займається влаштуванням особистого життя, проживає за іншою адресою у співмешканця, з спеціалістами не контактує, на телефонні дзвінки не відповідає, жодних соціальних виплат не оформила. Крім цього, відповідач вже була позбавлена батьківських прав відносно інших дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що свідчить рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 17.11.2014 року. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов'язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими позивачем та третіми особами доказами, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, нехтує своїми батьківськими обов'язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON] та [PERSON], не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не піклується про стан їх здоров'я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], що повністю відповідає інтересам дітей. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надала, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, покладених на неї ст. 150 СК України, відносно неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не надала доказів щодо її непрацездатності, наявності інших утриманців, а тому суд задовольняє позов і стягує з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі по 930 гривень щомісячно з індексацією відповідно до закону на кожну дитину, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 10.05.2018 року та до досягнення дітьми повноліття. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 14) ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи те, що позивачем заявлені вимоги немайнового (позбавлення батьківських прав) та майнового (стягнення аліментів) характеру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1409 гривень 60 копійок. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved