Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог (а. с. 28-29), просила визнати недійсним пункт 4 договору про визначення місця проживання дитини та розподіл обов`язків щодо виховання дитини, укладений 01 квітня 2016 року між нею і [PERSON] , та стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання цього позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначала, що 01 квітня 2016 року між нею і [PERSON] був укладений договір про визначення місця проживання їхнього сина [PERSON] , [INFO] , та розподіл обов`язків щодо його виховання між батьками. Згідно із умовами даного договору, зокрема відповідно до пункту 4 договору, вона як мати, зобов`язується самостійно утримувати сина [PERSON] як до досягнення дитиною повноліття, так і після, жодної матеріальної допомоги, у тому числі аліментів, вона від батька дитини, відповідача [PERSON] не потребує. Вважає, що цей пункт договору порушує вимоги ч. 2 ст. 182 СК України, суперечить правам та інтересам її сина, тому цей пункт договору підлягає визнанню недійсним на підставі ч. ч. 1, 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Вказувала також, що син [PERSON] проживає з нею та перебуває на повному її утриманні. Крім необхідних речей, їжі, одягу, взуття, син відвідує різноманітні гуртки, направлені на розвиток здібностей дитини, що потребує додаткових витрат. Батько дитини [PERSON] будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина їй не надає, є працездатною особою, має у власності автомобіль, тому для забезпечення належного рівня життя дитини може надавати матеріальну допомогу малолітньому синові та сплачувати на її користь аліменти на дитину в розмірі ј частки його заробітку (доходу), що буде необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій зазначала, що позов вона підтримує повністю, просила суд розглянути справу за її відсутності та задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 11 грудня 2010 року позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у шлюбі.Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2017 року за спільною заявою подружжя шлюб між ними розірвано. Дане рішення набрало законної сили. Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 01 квітня 2016 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір про визначення місця проживання дитини та розподіл обов`язків щодо виховання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай Іриною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 707. За умовами п. 1 цього договору сторони домовилися про те, що після розірвання шлюбу між ними їхня дитина - син [PERSON] , [INFO] , буде постійно проживати з матір`ю [PERSON] та перебувати на її повному матеріальному утриманні. У п. 4 вказаного договору зазначено, що мати [PERSON] зобов`язується самостійно утримувати дитину, як до досягнення сином повноліття, так і після, жодної матеріальної допомоги, в тому числі, аліментів, від батька дитини [PERSON] вона не потребує та потребувати не буде. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Згідно із ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови № 3 від 15 травня 2006 року " Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснив, що згідно із ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 1 статті 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК України. Якщо розмір аліментів визначено у твердій грошовій сумі, до договору треба включати умови про індексацію, як вимагає ч. 2 ст. 184 того ж Кодексу. Договір має бути укладений письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі невиконання батьком (матір`ю) свого обов`язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що договір про визначення місця проживання дитини, розподіл обов`язків щодо виховання дитини, розмір і строки сплати аліментів на дитину є різновидом цивільно-правових договорів та регулюється сімейним і цивільним законодавством. Такий договір заснований на одному із загальних принципів регулювання сімейних відносин та може відбуватися за домовленістю (договором) між учасниками цих відносин, зокрема, батьками. Даний договір спрямований на настання правових наслідків, передбачених нормами сімейного законодавства, а саме на виконання батьківських обов`язків та надання батьками утримання їхній дитині до досягнення нею повноліття. Крім того, договір між батьками про сплату аліментів на дитину спрямований, насамперед, на добровільне виконання матір`ю чи батьком дитини своїх обов`язків щодо утримання дитини та забезпечення їй належних умов проживання. Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 190 СК України батьки дитини мають право укласти між собою договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку із передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір може бути укладений лише з дозволу органу опіки та піклування. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її (ч. 2 ст. 190 СК України). Із укладеного сторонами 01 квітня 2016 року оспорюваного договору не вбачається, що між батьками було укладено договір про передачу відповідачем права власності на нерухоме майно, що може бути підставою припинення права на аліменти для дитини. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що пункт 4 договору, укладеного 01 квітня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , про визначення місця проживання дитини та розподіл обов`язків щодо виховання дитини суперечить вимогам закону, порушує законні права та інтереси малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] ,щодо обов`язку обох батьків забезпечити йому належний рівня життя, необхідний для фізичного, духовного, морального та соціального розвитку дитини, тому цей пункт договору підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам закону, а позов у цій частині - задоволенню. Відповідно до ч. 10 ст. 7 СК України, ч. 1 ст. 15 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ч. 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] матеріальної допомоги синові [PERSON] не надає, а пункт 4 договору про визначення місця проживання дитини та розподіл обов`язків щодо виховання дитини від 01 квітня 2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо утримання малолітнього [PERSON] , визнаний судом недійсним, як такий, що суперечить вимогам закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки його заробітку (доходу) теж ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у справах про стягнення аліментів позивачі від сплати судового збору звільняються. Виходячи з наведеного, із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1409грн. 60 коп. відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved