Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення сплачених позивачем відповідачу за договором грошових коштів в сумі 136800 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 11 вересня 2015 року між позивачем та ТОВ « Атлант Траст Трейд » було укладено договір фінансового лізингу № 00086. Предметом договору є сільськогосподарська техніка - комбайн «С1ааs Тисапо 470» Mercedes Benz OM 926 LA б/у. Позивач 11.09.2015 року перерахував відповідачу суму 136800 грн. 00 коп. з зазначенням «платіж згідно договору від 11.09.2015 року». Позивач зазначає, що 11 вересня 2015 року він отримав проект договору, де авансовий внесок був вказа\-ний в розмірі 50 % вартості комбайну. При підписанні договору менеджер відповідача запевни його, що аванс буде в розмірі 20% вартості комбайну, але при цьому він повинен сплатити пер\-ший внесок в розмірі 136800 грн. що дорівнює 9% вартості комбайну. Підписавши договір та сплативши 136800 грн. позивач поцікавився, коли йому буде передано комбайн, але виявилось, що комбайна у відповідача в наявності немає, а, крім то\-го, позивач повинен сплатити авансом не 20% вартості комбайну, а 50%. 24 вересня 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірванні дого\-вору та повернені йому 136800 грн., сплачених при укладенні договору, на що відповідач 15 жовтня 2015 року повідомив позивача, що договір фінансового лізингу розірвано (вих. № 84), але повертати сплачені позивачем грошові кошти відмовився, мотивуючи тим, що договором не передбачено повернення платежу за оформлення договору. В зв'язку з наведеним вище позивач звернувся до суду з цим позовом. Позивач зазначив, що ця угода порушує його права як споживача, містить несправедливі умови, передбачені пунктами 1.3, 4.7, 12.2, сформульовані всупереч принципу добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а також суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». Враховуючи викладене, просив визнати недійсним укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 00086 віл 11.09.2015 року, та, привівши сторони до первісного стану, стягнути з ТOB «Атлант Траст Трейд» на його користь 136800 грн. отриманих відповідачем за недійсним правочином. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги, зазначив, що договір фінансового лізингу всупереч вимогам чинного законодавства нотаріально не посвідчений, тому є нікчемним, і просив суд відповідно до ст. 216 ЦК України як наслідок нікчемності правочину стягнути з відповідача сплачені ним, позивачем, 136800 грн., отриманих відповідачем за недійсним правочином. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали свої позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, відповідач просив слухати справу у відсутності свого представника, що суд вважає за можливе, і надав письмові заперечення, з яких вбачається, що 11.09.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 00086 з відповідними додатками до нього. За умовами договору відповідач придбає у власність предмет лізингу і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного договору. Позивач особисто підписав кожну сторінку договору. Договір повністю відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України, умови викладені детально і ясно, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. На виконання умов договору позивачем було здійснено оплату комісії за організацію договору лізингу в розмірі 136800 грн., яка згідно умовам договору не підлягає поверненню. На думку відповідача, для надання послуг з фінансового лізингу отримання ліцензії не є обов'язковим, договір фінансового лізингу не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. На вимогу позивача укладений між сторонами договір фінансового лізингу було розірвано. Умовами договору, а саме п. 12.1, передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акту прийому - передачі предмету лізингу лізингодавець повертає сплачений авансовий платіж чи сплачену його частину. В такому випадку платіж за оформлення договору лізингоодержувачу не повертається. На підставі викладеного відповідач просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог а повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Атлант Траст Трейд» 11 вересня 2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 00086. Предметом договору є сільськогосподарська техніка - комбайн «С1ааs Тисапо 470» Mercedes Benz OM 926 LA б/у. Відповідно до пункту 9.1 вказаного договору авансовий платіж складає 50 % вартості предмета лізингу, зазначеного у договорі лізингу та додатку № 1 до нього. В підписаному сторонами договорі лізингу зазначено вартість предмета лізингу - 1 520 000 грн. (п. 8.1), авансовий платіж - 50 % (п. 9.1), платіж за оформлення договору - 9 % (розділ договору «Визначення термінів»), що складає 136800 грн., щомісячний платіж - 20135,35 грн. (п. 10.2). У додатку № 1 до укладеного договору зазначені марка/модель предмета лізингу - С1ааs Тисапо, б/у, його комплектація/модифікація - 470, об'єм/тип двигуна - OM 926 LA, вартість 1520000 грн., бажаний колір - білий. Судом встановлено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач 11 вересня 2015 року квитанцією № 433335307 сплатив товариству 136800 грн., зазначивши, що сплачується платіж згідно договору від 11 вересня 2015 року. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. У ч. 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до положень ч. 1 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. Низка умов договору є несправедливими щодо споживача. Так, відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець. Пункт 1.4 договору передбачає, що лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язання щодо продажу (поставки) предмета лізингу. Згідно з ч. 1 статті 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. При цьому суд зазначає, що відомості про продавця в оспорюваному договорі і додатках до нього відсутні. Таким чином, відповідач всупереч вимогам статті 808 ЦК України усю відповідальність поклав на позивача, що в даному випадку свідчить про несправедливість умов договору, згідно з п.п. 2, 4 ч. 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Хоча п. 3.4.8 договору передбачене право лізингоодержувача обирати продавця предмета лізингу, однак зазначене не дає підстави робити висновки про відсутність такого права у лізингодавця, у зв'язку з чим дане положення договору не спростовує і не виправдовує покладання усіх ризиків на лізингоодержувача і виключення такої для лізингодаця. Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Стаття 806 ЦК України визначає, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно зі статтею 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 статті 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. У п. 9.4. договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеному у договорі, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю авансового платежу. Така ж процедура у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу з обов'язком лізингодавця повернути різницю чи зарахувати її в рахунок майбутніх платежів договором не передбачена. Відповідно до п. 10.8. договору коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - річний відсоток від обсягу фінансування (винагороду лізингодавця). Згідно з п. 10.8 договору передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від знецінення гривні щодо іноземної валюти та змінами ситуації на грошовому ринку. Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається з договору, предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до гривні не ґрунтується на вищевикладених вимогах закону. Згідно Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу комбайн «С1ааs Тисапо 470» Mercedes Benz OM 926 LA б/у є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Окрім того, як вбачається зі змісту п. 10.8. договору, розмір лізингових платежів може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, яка впливає на діяльність лізингодавця та яке потягло за собою зміну вартості предмету лізингу, розміру податків і прирівняних до них платежів, суттєвих змін на грошовому ринку України, таких як; збільшення індексу інфляції, та/або знецінення української гривні (девальвація) по відношенню до основної міжнародної резервної валюти України більше як на 10 відсотків у порівнянні з датою поточного платежу до дати укладання Договору. Проте формули перерахунку не передбачено. Також лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. В п. 10.8. договору зазначено, що у випадку виникнення вказаних у цьому пункті та наведених вище обставин, лізингодавець повідомляє про це лізинтодержувача відповідним листом та надсилає квитанцію із зміненим лізинговим платежем, який лізингоодержувач зобов'язаний сплатити протягом визначеного у квитанції терміну. Всі подальші лізингові платежі Лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати у встановлений термін та на рівні встановленої в останній квитанції суми. Лізингодавець має право змінювати розмір лізингових платежів не частіше ніж один раз на квартал. У випадку зміни лізингових платежів, які були визначені сторонами у додатку № 2 до даного договору, лізингодавець має право направити лізингоодержувачу новий додаток № 2 до даного договору, із зміненими лізинговими платежами, який вважається обов'язковим та прийнятим обома сторонами з моменту отримання нового додатку № 2 до даного договору лізингоодержувачем. Пункт 10.8. договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі. Пункт 10.10. договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу протягом 5 календарних днів, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Враховуючи дане положення можна зробити висновок про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п. 10.8 договору. В свою чергу, за договором у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням договору. Відповідно до ч. 6 статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Всупереч зазначеним положенням у пункті 10.4 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Положення оспорюваного договору, наведене в розділі «Визначення термінів», «Платіж за оформлення договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу к квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 9 % від вартості предмета лізингу». Виходячи з вартості предмету лізингу - 1 520 000 грн., розмір платежу за оформлення договору складає 136800 грн., який, як випливає з аналізу положень оспорюваного договору, не підлягає поверненню ні за яких обставин після підписання сторонами договору. Розмір цього платежу явно, непропорційно великий як для суті послуги - за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору, зважаючи на те, що суть послуги сформульована дуже розпливчато і загально, не зазначено, що саме виконує лізингодавець, яким чином оформляється виконане ним, не передбачено прийняття виконаного лізингодавцем лізингоодержувачем. Як вбачається з наданого позивачем його примірника оспорюваного договору, він виконаний шляхом внесення рукописного тексту до роздрукованого стандартного бланку, тобто при укладенні оспорюваного договору був відсутній індивідуальний підхід і зазначена послуга оцінена відповідачем непропорційно високо щодо можливих витрат на її надання, які ні в договорі, ні в додатках до нього не вказані. Процитоване положення договору, на думку суду, є вкрай несправедливими, одностороннім, викладеним лише в інтересах лізингодавця, оскільки воно явним чином суперечать принципу добросовісності, а його наслідком є істотний, дуже значний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача. Зазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, що визначені у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до яких несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру вартості предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоотримувача. Крім того, виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача. В п. 7.3, 12.5, 12.8, 12.9, 12.11, 12.15, 12.16 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу . Таким чином, оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Аналізуючи положення оспорюваного договору фінансового лізингу № 00086 від 11.09.2015 року, суд доходить висновку, що всі ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Фінансовий лізинг є фінансовою послугою (пункт 5 ч. 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Частиною 1 статті 5 вказаного Закону передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Частина 1 статті 7 цього Закону встановлює, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, а також його включення до державного реєстру фінансових установ (відповідачем на запит суду (а.с. 55) не надіслано належно завіреної копії ліцензії), що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Цей висновок підтверджується і запереченням відповідача на уточнені позовні вимоги, де він зазначив, що послуги з фінансового лізингу не підлягають ліцензуванню (а.с. 65 - 66). Відповідачем надано лише довідку про взяття його на облік Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що не відповідає наведеним вище вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. ЦК України не містить визначення терміну «транспортний засіб». Разом з тим ч. 8 ст. 121 КУпАП встановлює, що під транспортними засобами у статтях 121-126, 127-1 - 128-1, частинах першій і другій статті 129, частинах першій - четвертій статті 130, статтях 1321, 1331, 1332, 139 і 140 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші транспортні засоби. Пункт 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (з наступними змінами і доповненнями), визначає транспортний засіб як пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії може бути надано: автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії B1, B, C1, C, T), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, - особам, які досягли 18-річного віку. З наведеного суд доходить висновку, що до транспортним засобом в широкому розумінні цього терміну слід вважати і предмет договору лізингу - комбайн «С1ааs Тисапо 470» Mercedes Benz OM 926 LA. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 11 вересня 2015 року № 00086 з додатком № 1, укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант Траст Трейд», нотаріально посвідчено не було, тому в силу частини 1 статті 220 ЦК України він є нікчемним. Верховний Суд України в правовій позиції у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року зазначив, що згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 1 статті 3607 ЦПК України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Після всебічного, повного дослідження й оцінки всіх наданих сторонами доказів в їх сукупності і взаємозв'язку суд доходить висновку,, що договір фінансового лізингу № 00086 від 11 вересня 2015 року з додатком № 1 є нікчемним, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені позивачем за нікчемним договором кошти у сумі 136800 грн. Окрім цього, суд вважає за необхідне, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений тим судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп., а в дохід держави - недоплачений позивачем судовий збір у сумі 880 грн. 80 коп.

Outcome: approved