Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] предявив до суду даний позов до відповідача, обґрунтовуючи вимоги тим, що є клієнтом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПриватБанк). 06 травня 2016 року відповідач встановив обмеження права розпорядження належним йому картковим рахунком № 5168742311283646, а 09 травня 2016 року - обмеження права розпорядження належним йому картковим рахунком № 5168742020119909. У наступному 06 червня 2016 року йому стало відомо про списання з карткового рахунку № 5168742020119909 грошових коштів у сумі 2651 грн. 67 коп. На звернення від 13 травня 2016 року та 08 червня 2016 року розяснити причини встановлення обмеження права розпорядження рахунками та списання грошової суми ПриватБанк не дав відповіді. На день звернення до суду з даним позовом строк обмеження складає 57 робочих днів. Посилаючись на те, що строк обмеження права розпорядження рахунками перевищив 30 робочих днів, розпорядження про списання грошових коштів з рахунка він не робив, відповідне рішення суду відсутнє, позивач просив на підставі ст.ст. 1071, 1074 ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про запобіганню та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» визнати неправомірними дії ПриватБанку з обмеження права [PERSON] щодо розпорядження рахунками №№ 5168742311283646, 5168742020119909 понад тридцять робочих днів. Зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» скасувати обмеження права [PERSON] щодо розпорядження рахунками №№ 5168742311283646, 5168742020119909. Стягнути з відповідача неправомірно списану грошову суму 2651 грн. 67 коп. Крім того, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» просив стягнути з ПриватБанку 28454 грн. 99 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача з обмеження конституційних прав щодо вільного користування майном, унаслідок чого він був позбавлений можливості придбати необхідні ліки. Словянський міськрайонний суд Донецької області рішенням від 18 січня 2017 року відмовив у задоволенні позовних вимог. Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд при ухваленні рішення не зясував, чи саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, на які посилається відповідач, був ознайомлений [PERSON] при відкритті рахунку у Публічному акціонерному товаристві комерційного банку «ПриватБанк». Також суд не врахував, що відповідач не надав належних доказів на підтвердження факту звернення клієнта банку, на підставі якого були встановлені обмеження щодо розпорядження картковим рахунком, а в наступному списані грошові кошти. Крім того, на його думку, суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», зокрема статті 17, на яку він посилався в обґрунтування позовних вимог. У судовому засіданні [PERSON] підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Представник ПриватБанку [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] підписав 16 березня 2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, тобто уклав з ПриватБанком договір приєднання. Дії відповідача з обмеження права позивача щодо розпорядження картковими рахунками та списання грошових коштів здійснені у спосіб, передбачений Законом України «Про банки та банківську діяльність», а також Умовами та правилами надання банківських послуг. Посилання позивача на [PERSON] України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» є безпідставним, оскільки Умовами та правилами… строк обмеження не передбачений. Вимоги про відшкодування моральної шкоди, які є похідними від вимог про визнання дій ПриватБанку неправомірними, не підлягають задоволенню. Крім того, укладеним між сторонами у справі договором не передбачено відшкодування моральної шкоди. Перевіряючи законність і обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду зробила наступний висновок. До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Суд у справі, що переглядається, правильно установив, що 16 березня 2011 року [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, у якій зазначено, що споживач ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Він зобовязується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку (ас. 79). Тобто, сторони уклали договір приєднання, що передбачено статтею 634 ЦК України. За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо недоведеності відповідачем факту підписання та ознайомлення [PERSON] саме з тими Умовами та Правилами надання банківських послуг, на які посилається в обґрунтування заперечень проти позову ПриватБанк, апеляційний суд відхиляє. Згідно зі ст. 1074 ЦК, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Отже, правовою гарантією на невтручання у право власності на кошти є рішення суду, що відповідає ст. 41 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. На належні боржникові в разі передання від інших осіб кошти, що знаходяться на рахунках у банках та інших фінансових установах, стягнення звертається державним виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому законом. Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 № 333/4924/15-ц|6-2047цс16. Суд першої інстанції, розглядаючи справу і установивши факт обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунках, правильно застосував до спірних правовідносин статтю 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою банку надано право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику; призупинити розрахунки за карткою, відмовитися від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання Банку для проведення незаконних операцій. Аналогічні положення містять Умови та Правила надання банківських послуг (пп. 1.1.3.2.3, 1.1.3.2.14), які є складовою договору, укладеного 16 березня 2011 року між сторонами у справі. При цьому суд установив, що Приватбанк, дії якого [PERSON] просить визнати неправомірними, керувався саме Законом України «Про банки і банківську діяльність», який не містить обмежень щодо строку зупинення та відмови від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання Банку для проведення незаконних операцій. Отже, висновок суду, що [PERSON] України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом", зокрема положення статті 17, до спірних правовідносин не підлягає застосуванню, є правильним. Слід зазначити, що [PERSON] України «Про банки і банківську діяльність» не передбачає такої умови здійснення зупинення та відмови від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта, як наявність доведеного факту здійснення незаконної діяльності. Зі змісту норм Закону випливає, що такі дії здійснюються саме з метою встановлення факту незаконної діяльності, але не на підставі таких фактів. Для здійснення таких дій необхідною є лише наявність обґрунтованих побоювань щодо неправомірності дій на використання Банку для проведення незаконних операцій. Таким чином, [PERSON] не визначає в якості підстав для проведення зупинення та відмови від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта одночасне або подальше підтвердження незаконності операції доказами. За таких обставин суд зробив правильний висновок про законність підстав для встановлення у травні 2016 року обмеження щодо розпорядження рахунками та відмовив у задоволенні вимог про визнання дій ПриватБанку незаконними, зобовязання відповідача вчинити певні дії. Згідно із частинами першою, третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частина перша статті 1068 ЦК України визначає, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку. Відповідно до вимог частини другої статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом. Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що 06 травня 2016 року платник [PERSON] через термінал самообслуговування у м. Старобельську Луганської області здійснив переказ грошових коштів трьома платежами у сумі 1300 грн., 1365 грн., 2000 грн. на картку № 5168742020119909, що належить [PERSON], та які були зараховані того ж дня у 12:47:01, 14:58:45, 17:04:57 відповідно (ас. 88, 89, 177-178). У наступному 13 травня 2016 року ПриватБанк за відсутності розпорядження клієнта списав з картки позивача № 5168742020119909 грошові кошти в сумі 2651 грн. 67 коп., які перерахував на належну [PERSON] картку (ас. 88, 89). Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення списаної суми, суд виходив з правомірності дій ПриватБанку. Однак суд дійшов такого висновку з порушенням норм матеріального права. Стаття 1071 ЦК України визначає перелік підстав списання грошових коштів з рахунку клієнта. Так, банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. При ухваленні оскаржуваного рішення суд не встановив жодної із підстав, передбачених у статті 1071 ЦК України, для списання коштів з рахунка позивача. Так, заява [PERSON] про перерахування грошових коштів відсутня. Права ПриватБанку проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта визначені у підпунктах 1.1.3.2.12, 1.1.3.2.12.1, 1.1.3.2.12.2 пункту 1.1.3.2 Умов та Правил надання банківських послуг (ас. 80-86) укладеного між сторонами у справі договору: Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта через невиконані зобовязання перед Банком; Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта перед банками, з якими у Банка встановлені кореспондентські відносини. Списання проводиться на підставі платіжної вимоги банку отримувача коштів. Списання здійснюється за умови надання одержувачем документів, що підтверджують безперечність його вимог до Клієнта на підставі невиконання дійсних зобовязань Клієнта (кредитний договір, розрахунок заборгованості); Клієнт доручає Банку проводити договірне списання з усіх відкритих у банку рахунків для погашення заборгованості Клієнта перед третіми особами. Списання проводиться виключно за умови надання одержувачем коштів цивільно-правових, господарських договорів та супроводжуючих документів (на вимогу Банку, при необхідності), що підтверджують безспірність вимог до Клієнта і наявність дійсних невиконаних зобовязань Клієнта перед одержувачем. Тобто, за умовами договору Банк має самостійно списати грошові кошти з рахунку клієнта лише за наявності кредитної заборгованості. Проте така умова не була підставою для списання коштів. Крім того, у разі відправлення переказів MoneyGram (МаніГрам) з терміналу самообслуговування (пункт 2.4.4.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг ас. 120-122) слід дотримуватись певних Правил та Умов відправлення таких переказів. Так, з метою попередження щодо шахрайства до здійснення переказу банк надає перелік питань, у тому числі запитує «Чи Ви відправляєте гроші для отримання виграшу в лотереї?». Якщо Ви відповіли ТАК на будь-яке з перелічених питань, не надсилайте грошовий переказ. Ані компанія MoneyGram, ані учасники системи MoneyGram не будуть нести відповідальність, якщо Ви проігноруєте ці попередження та відправите гроші по будь-якій з вищенаведених причин. Скасування переказу MoneyGram можливе до того, як одержувач забере грошові кошти. Якщо Ви бажаєте скасувати Переказ і здійснити повернення суми переказу, необхідно звернутися до Пункту Обслуговування ПриватБанка і надати посвідчення особи та чек Переказу чи написати MoneyGram та прикласти чек Переказу. MoneyGram прагне обробляти подібні запити в стислі строки, але в будь-якому випадку в строк до 30 днів. В тому випадку, коли скасування переказу вимагалося в Пункті Обслуговування ПриватБанка, сума Переказу буде повернута на Ваш Рахунок. Якщо Ви звертаєтесь в MoneyGram з проханням скасувати Переказ, Ви зможете отримати повернення готівкою, в валюті, в якій був відправлений переказ, в будь-якому пункті обслуговування MoneyGram в Україні. Закон України від 05.04.2001 № 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами, наголошує, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30). [PERSON] містить заборону Банку платника на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання. Якщо всупереч отриманому документу на відкликання сума переказу була списана з рахунка платника та переказана отримувачу, повернення отримувачем платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. В цьому випадку банк, що не виконав документ на відкликання або прострочив його передачу банку платника, має сплатити платнику штраф у розмірі 1 відсотка суми переказу (п. 32.7). Відповідач на порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надав доказів на підтвердження звернення платника з вимогою про скасування переказу, зокрема до списання суми з рахунка платника і до переказу отримувачу. Письмовими запереченнями відповідача не підтверджується, що [PERSON], який здійснив три перекази з терміналу самообслуговування на картковий рахунок позивача, звертався до відповідача про скасування переказу у порядку, встановленому Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Законом України № 2346-III. Із пояснень [PERSON] від 20 вересня 2016 року, доданих до заперечень, також не вбачається, що платник мав намір відкликати переказ (ас. 76зв., 87). Крім того, наданими відповідачем виписками по рахунку [PERSON] підтверджується зняття позивачем грошових коштів з належного йому рахунку як після першого, так і після другого переказів, що відповідно до пункту 2.4.4.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг унеможливлює скасування переказу MoneyGram. Отже, суд першої інстанції належним чином не дослідив надані сторонами докази, неповно зясував обставини справи; не урахував правові позиції, викладені Верховним Судом України у постановах від 24.06.2015 у справі № 6-535цс15, від 06.07.2015 у справі № 6-301цс15; порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного висновку про правомірність дій ПриватБанку при списанні грошових коштів і відмову у стягненні цих коштів. Ураховуючи, що банк без достатніх правових підстав списав з банківського рахунку позивача грошові кошти у сумі 2651 грн. 67 коп. і до теперішнього часу не повернув безпідставно списані кошти, апеляційний суд скасовує рішення в цій частині і задовольняє вимоги. Щодо висновку суду про відмову у стягненні компенсації на відшкодування моральної шкоди, слід зазначити таке. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України "Про захист прав споживачів", на яку позивач посилався в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ні чинним законодавством ні договором, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із зупиненням та відмовою від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта, а також зі списанням банком грошових коштів з рахунку, а відтак висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди з цих підстав є правильним. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 24.02.2016 № 6-1790цс15. Ураховуючи наведене, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, правильно встановив обставини справи, застосував норми матеріального права, з додержанням вимог ст. 212 ЦПК України дослідив надані сторонами докази. Зазначене є підставою для залишення рішення в цій частині без змін. Проте при вирішенні справи в частині стягнення списаних з рахунку грошових коштів суд неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, у звязку з цим дійшов помилкового висновку про безпідставність вимог. За таких обставин апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржене рішення в частині відмови у стягненні грошової суми і ухвалює в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача у дохід держави стягується судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial