Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

В травні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на автомобіль MITSUBISHI модель Galant Седан-В колір сірий, 1999 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] та зняти арешт з вказаного автомобіля. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказаний автомобіль був придбаний нею відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06.02.2019 року однак територіальний сервісний центр МВС в Чернігівській області відмовляється у реєстрації за нею вказаного транспортного засобу у зв`язку з накладення на нього арешту. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 14.05.2019 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 11.10.2019 року позовну заяву в частині визнання права власності на автомобіль залишено без розгляду. Протокольною ухвалою суду до участі у справі за згодою позивача залучено як відповідачів Савранський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області та [PERSON] . В судове засідання сторони не з`явились, надано відзиви. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 06.02.2019 року між суб`єктом господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу та перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним №3800 від 14.06.2011 року ТОВ ЛОТ, який є комісіонером та діє у відповідності до п.8 Постанови КМУ №1388 від 07.09.1998 року та на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії 31228 від 06.02.2019 року та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №1228, був набутий автомобіль MITSUBISHI GALANT СЕДАН-В, СІРИЙ, номер кузова (шасі, рами ) [NUMBER] , зареєстрований за власником [PERSON] 15.03.2019 року позивач звернулась з відповідними правовстановлюючими документами до Територіального сервісного центру 7441 регіонального сервісного центу МВС в Чернігівській області для реєстрації вищезазначеного транспортного засобу на мене, однак їй було відмовлено у такій реєстрації з підстав того, що власник даного автомобіля [PERSON] має обтяження (заборгованість по аліментах) та заборону відчуження на все рухоме майно. Письмом від 30.03.2019 року Територіальний сервісний центр 7441 регіонального сервісного центу МВС в Чернігівській області вказав на причини такої відмови, а саме, що згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та інформації є Єдиного реєстру боржників, власник транспортного засобу [PERSON] , який реалізував своє майно, спірний автомобіль MITSUBISHI GALANT, має обтяження та заборону відчуження на все рухоме майно у зв`язку з заборгованістю по аліментах (постанова про арешт майна боржника, виконавче провадження №36139673 від 26.07.2018 р.). Зазначений автомобіль був знятий попереднім власником [PERSON] з обліку для реалізації 07.02.2018 року. Як вбачається з наданого Савранським районним відділом ДВС відзиву, на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження АСВП №361396673 по виконанню виконавчого листа №2-741/2010 виданого 05.07.2010 року Балтським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] щомісячно на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.04.2010 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . 24.01.2013 року державним виконавцем Другого Суворівського ВДВС Одеського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 29.01.2018 року виконавче провадження передано до Овідіопольського РВДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Станом на 31.12.2017 року заборгованість по сплаті аліментів становила 13079 грн. 03 коп. Відповідно до довідки територіального сервісного центру №5150 за [PERSON] зареєстровані транспортні засоби ГАЗ 3110 д/н [NUMBER] , Mersedes-benz 250D, д/н [NUMBER] , Ymaha diver sion 400 д/н [NUMBER] , Mersedes-benz 123 д/н [NUMBER] , Honda Legend д/н [NUMBER] , Mazda 626 д/н [NUMBER] . 26.07.2018 року державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС винесено постанову про арешт майна боржника. Згідно облікової картки №135098491 автомобіль MITSUBISHI GALANT СЕДАН-В, СІРИЙ, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] був знятий з обліку для реалізації 07.02.2018 року, тобто до накладення арешту на майно [PERSON] і виданий номерний знак для разових поїздок. А вже 06.02.2019 року укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, за яким покупцем стала [PERSON] та складено акт приймання-передачі транспортного засобу. Станом на 25.09.2019 року [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 14422 грн. 76 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. У ч. 1 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями Закону України "Про дорожній рух" та «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, конструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 не встановлені підстави та порядок набуття права власності на транспортний засіб як цивільно-правового акту (дії), а лише пов`язує таке набуття з обов`язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах, з "метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій". Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Таким чином, позивачкою автомобіль був набутий у законний спосіб, відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №1228. За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «[PERSON] проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved