Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 13.07.2020 звернувся до суду з позовною заявою до Пустовійтівської сільської ради Роменського району Сумської області, треті особи: приватний нотаріус Роменського районного нотаріального округу Сумської області Білашенко Л.В., Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, Роменська районна державна адміністрація Сумської області, про визнання права постійного користування на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, після смерті батька [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивач отримав відмову, оскільки як зазначила нотаріус право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-31 13цс15. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 липня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача Зацепін В.С. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача, Пустовійтівської сільської ради Роменського району Сумської області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у заяві до суду просив провести розгляд справи без участі представника сільської ради, в вирішенні даної справи покладаються на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Білашенко Л.В. у судове засідання не з`явилася, про час та місце повідомлена належним чином, у заяві до суду просить зазначену справу розглядати без її участі, при розгляді справи покладається на розсуд суду. Представник Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у заяві до суду просили розглянути справу за наявними матеріалами справи за відсутності їх представника, у прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Представник Роменської державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у заяві до суду просили провести розгляд справи без участі їх представника. У поясненні від 06.10.2020, що надійшло від Голови Роменської районної державної адміністрації Сумської області, зазначають, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи за Законом України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2009-ХІІ; у редакції, чинній на час створення С(Ф)Г «Осінь») право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення такого господарства його засновник, перейшло до цього господарства, а тому не припинилося через смерть засновника та не може бути успадкованим спадкоємцями останнього. Батько позивача у лютому 2002 року отримав державний акт на право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, 07.02.2002 року зареєстрував С(Ф)Г «Осінь», що підтверджують відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а [INFO] - помер. Після смерті засновника спадщина складається із цього господарства, спадкоємцем першої черги є позивач. На час надання засновнику права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою. Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (ч. 2 ст. 7 зазначеного кодексу). Право постійного користування землею посвідчували державні акти, їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року). Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року). Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року). Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, іцо таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-ХІІ). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Таким чином, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього, постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду вказала у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №368/54/17). У справі № 368/54/17 двоє спадкоємців засновника фермерського господарства подали первісний позов про визнання за ними в порядку спадкування після смерті батька права довічного успадковуваного володіння двома земельними ділянками для ведення селянського (фермерського) господарства, а ще один спадкоємець засновника фермерського господарства заявив зустрічний позов про визнання за ним права довічного успадковуваного володіння на 1/3 частину зазначених земельних ділянок. У постанові від 20 листопада 2019 року у тій справі, враховуючи те, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, як і право постійного користування нею, яке виникло на підставі відповідного державного акта без укладення договору із власником землі, не припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, Велика Палата Верховного Суду відступила як від висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 178/447/16-ц (щодо права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою), так і від того, що викладений у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі N 181/698/14-ц (провадження N 6- 2329цс16) і від 23 листопада 2016 року у справі N 657/731/14-ц (провадження N 6-3113цс15) (щодо права постійного користування земельною ділянкою). На час смерті засновника СФГ "Спас" перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою був визначений у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року. Ця стаття не регламентувала припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі приписів ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року. А у ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року не було такої підстави для припинення права постійного користування земельною ділянкою як смерть фізичної особи-користувача. Припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом 3 частини першої статті 27 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року могло відбутися, зокрема, через припинення діяльності селянського (фермерського) господарства. У постанові від 5 листопада 2019 року у справі N 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що „ право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у правовідносинах користування наданою для ведення селянського (фермерського) господарства земельною ділянкою після його створення відбувається фактична заміна землекористувача з фізичної особи на юридичну особу - фермерське господарство. Тому виникає питання про застосування статті 1219 ЦК України для визначення належності до обсягу спадкового майна права постійного користування земельною ділянкою, наданою засновнику для ведення селянського (фермерського) господарства. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений статтею 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Стосовно права постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства, то таке право може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Оскільки, після проведення державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє за Законом № 2009-ХІІ. Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про визнання за ним, як за спадкоємцем засновника С(Ф)Г «Осінь» права постійного користування спірною земельною ділянкою. Згідно зі статтею 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Згідно з пунктом "а" частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з права постійного користування землею. За результатами розгляду справи N 179/1043/16-ц 23 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків. Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство"). Статті 27 і 114 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. За змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5,7, 8,1 0, 11 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української PCP від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній до 16 травня 1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило. Право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. У такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. У зв`язку з вищевикладеним Голова Роменської районної державної адміністрації Сумської області просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 16 березня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення на пояснення Голови Роменської районної державної адміністрації Сумської області від представника позивача Зацепіна В.С. , у яких представник позивача звертає окрему увагу на норми матеріального права які, на їх думку є ключовими для всебічного і повного розгляду вищезазначеної справи та повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного суду, яка викладена в непоодиноких рішеннях, пов`язаних з вирішенням аналогічних правовідносин. Так відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки постійне користування, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5- рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української PCP від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як право постійного користування. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Отже, колегія суддів Касаційного цивільного суду вважала, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві постійного користування, на сьогодні також має законне право на таке володіння. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу X "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві постійного користування за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право постійного користування землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄЄПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄЄПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Б. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право постійного користування земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Статтею 31 ЗК України передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству, як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Стаття 23 Закону України «Про Фермерське господарство» передбачає, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. В свою чергу відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 407 ЦК України, та частини 2 статті 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦПК України спадкоємець стає учасником правовідносин з постійного користування земельною ділянкою. З огляду на вищевикладене слід прийти до висновку про безумовне порушення права [PERSON] на спадкування за законом, яке слід відновити шляхом визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою. Заслухавши представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії СМ № 00058, виданого 05 лютого 2002 року Головою Роменської районної Ради народних депутатів [PERSON] належить земельна ділянка площею 46,7748 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, розташована на території Пустовійтіської сільської ради Роменського району Сумською міською радою (а.с. 30). [PERSON] помер [INFO] , що вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Пустовійтівської сільської ради Роменського району (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 27.01.2017, [PERSON] народився [INFO] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Згідно копій статуту СФГ «Осінь» від 2002 року, вбачається що фермерське господарство створено в 1993 році, засновником є [PERSON] (а.с.14-20). Як зазначено у Рішенні засновників селянського фермерського господарства «Осінь» від 09 лютого 2017 року до членів господарства включено сина [PERSON] та виключено [PERSON] , єдиним засновником СФГ «Осінь» став його син [PERSON] (а.с.22-23). Відповідно до копій довідки виконкому Пустовійтйвської сільської ради Роменського району Сумської області № 529 від 08.07.2020 року вбачається, що на території Пустовійтйвської сільської ради розташована земельна ділянка, площею 46,7748 га, кадастровий номер 5924187900:01:003:0446 (а.с.24). Згідно копії витягу з рішення Роменської районної ради Сумської області від 13.07.2001 року надано у постійне користування земельну ділянку площею 46,7748 га громадянину [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.21). Відповідно до постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії приватного нотаріуса Роменського міського нотаріального округу Сумської області Білашенко Л.В. № 431/02-31 від 04.06.2020 року, як зазначає приватний нотаріус - державний акт на право постійного костування землею серія СМ 00058, виданий Роменською районною радою Сумської області 05 лютого 2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 61 на ім`я [PERSON] , після набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768-ІІІ, хоча на підставі зазначено в наданому державному акті) - рішення Роменської районної ради Роменської районної Сумської області від 13 липня 2001 року. Відповідно до Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку. Громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-31 13цс15 (а.с.25-27). Як зазначено у Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50458781 у спадковому реєстрі за № 59337173 зареєстрована спадкова справа за номером у нотаріуса 259/2016, спадкодавець [PERSON] , спадкоємець [PERSON] (а.с.28-29). Відповідно до копій спадкової справи № 259/2016 спадкоємцем на майно після смерті [PERSON] за законом є його син [PERSON] (а.с.67-100). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ - 5915355462020, земельна ділянка кадастровий номер 5924187900:01:003:0446, що розташована на території Пустовійтівської сільської ради Роменського району Сумської області, загальною площею 46,7748 га, призначена для ведення фермерського господарства, на праві постійного користування земельною ділянкою, відповідно до державного акту від 05.02.2002 СМ 000058, належить [PERSON] . Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За положеннями ст. 1223 ЦК України правона спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. У відповідності до п. в) ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право постійного користування земельною ділянкою. Право постійного користування земельною ділянкою підлягає державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації (якщо воно оформлене після 01.01.2013). Право постійного користування земельною ділянкою, що виникло до вказаної дати, визнається дійсним за наявності однієї з таких умов: -його реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення; -на момент виникнення такого права діяло законодавство, що не передбачало його обов`язкової реєстрації. У ст. 1219 ЦКУ міститься перелік прав та обов`язків, які не входять до складу спадщини, зокрема це: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. У вказаному переліку немає права постійного користування земельною ділянкою. Тож таке право в силу ст. ст. 1216, 1218, 1219 ЦК України можливо спадкувати. Земельне законодавство стосовно інших речових прав на земельну ділянку чітко та конкретно визначає можливість чи неможливість їх переходу в порядку правонаступництва. Так, право власності, право оренди, емфітевзис та суперфіцій можуть передаватися в порядку спадкування (ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82, ч. 5 ст. 93, ч. 2 ст. 1021 ЗКУ). Водночас, земельний сервітут не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам (ч. 2 ст. 101 ЗКУ); сервітут припиняється у разі смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут (ч. 1 ст. 406 ЦКУ). Стосовно права постійного користування земельною ділянкою такої норми земельне законодавство не містить. Тобто, в діючому ЗКУ відсутня як пряма вказівка щодо можливості переходу вказаного права в порядку правонаступництва, так і чітка заборона такого переходу. Також, ч. 2 ст. 92 ЗК України оперує поняттям «набуття» права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності. Це означає, що вона застосовується до осіб, які отримують таке право безпосередньо від органів розпорядження земельними ділянками (державної влади чи місцевого самоврядування). Водночас, в ч. 1 ст.104 ЦКУ застосовується поняття «перехід» прав та обов`язків, що означає визначення правової долі вже набутого раніше спадкодавцем права постійного користування земельною ділянкою. Отже, обмеження ч. 2 ст. 92 ЗК України по колу суб`єктів не застосовуються у випадку переходу до спадкоємців права постійного користування земельною ділянкою, яке було раніше набуте спадкодавцем. Такий висновок ґрунтується і на рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, в п.5.4 якого зазначено, що поняття «набувають права» за змістом ч. 2 ст. 92 та ч. 1 ст. 116 ЗКУ . . . припускають поширення цього поняття лише на випадки первинного отримання громадянами земельної ділянки із земель державної та комунальної власності. До того ж, у п. 5.3 зазначеного рішення Конституційного Суду України вказано, що положення ст. 92 ЗКУ не обмежують і не скасовують права постійного користування земельними ділянками, яке набуте особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002. Крім того, ст. 141 ЗК України також не передбачено такої підстави для припинення права користування земельною ділянкою, як смерть фізичної особи. З огляду на вищевикладене можна констатувати, що до спадкоємців має переходити право постійного користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у спадкодавця. Також ні Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 № 2009-XII, ні Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 № 973-IV ні інші нормативно-правові акти не передбачали «автоматичного» переходу права користування від громадянина, якому надавалася земельна ділянка для ведення фермерського господарства, до фермерського господарства після його реєстрації як юридичної особи. При цьому із наведеного вище визначення права постійного користування слідує, що постійний землекористувач не може розпоряджатися переданою йому земельною ділянкою. Конституційний Суд України в п. 5.6 рішення від 22.09.2005 у справі № 5-рп/2005 зазначив, що власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника). Натомість постійні користувачі такої можливості позбавлені. Тож засновник фермерського господарства при всьому бажанні не вправі передати земельну ділянку, належну йому на праві постійного користування, такому фермерському господарству як юридичній особі за будь-яким правочином. З огляду на зазначене суд дійшов наступного висновку, що земельна ділянка, яка надана на праві постійного користування громадянину - засновнику селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не переходить до складу земель створеного фермерського господарства назавжди і без права її повернення. Право постійного користування земельною ділянкою, яка після створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) увійшла до складу земель такого господарства, входить до складу спадщини та відповідно до приписів ст. 1218 ЦКУ успадковується спадкоємцем разом з іншими майновими правами померлого засновника (члена) щодо такого селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства). За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема, що [PERSON] - син померлого [PERSON] , якому на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою належала земельна ділянка, зареєстрована в встановленому законом порядку, - не може оформити свої спадкові права на зазначену земельну ділянку, його право підлягає судовому захисту, з огляду на що, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки вимоги позивача є обґрунтованими та правомірними. Доводи третьої особи Роменської районної державної адміністрації суд оцінює критично з огляду на зазначені висновки суду щодо правозастосування зазначених норм права до спірних правовідносин. На підставі викладеного,

Outcome: approved