Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивач в інтересах держави звернувся до суду із позовом мотивуючи свої вимоги тим, що Прокуратурою області під час виконання функцій, покладених законодавством на органи прокуратури, встановлені порушення вимог законодавства при відведенні Коцюбинською селищною радою Київської області земельних ділянок громадянам для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Коцюбинської селищної ради від 25.12.08 № 1972/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Миру, 18 в смт. Коцюбинське» [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей. На підставі зазначеного рішення [PERSON] видано державний акт серії ЯЖ № 903355 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3210946200:01:040:0131, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В подальшому, на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 10.06.10, вказану земельну ділянку придбала [PERSON] про що на державному акті серії ЯЖ №903355 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до [PERSON] Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі продажу становить 54 000 грн. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01.11.13 за позовом прокурора м. Ірпеня визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.08 № 1972/25-5. Також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 903355 виданий [PERSON], з відміткою про перехід права власності до [PERSON] та скасовано його державну реєстрацію. Рішенням апеляційного суду Київської області від 27.01.14 скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01.11.13 в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 903355, виданого [PERSON] з відміткою про перехід права власності до [PERSON] і скасування його державної реєстрації та прийнято нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог. Вищевказаним рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт. Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт. Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради не відповідає вимогам земельного законодавства. Таким чином, для даної справи є преюдиціальним той факт, що приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто, першому власнику земельна ділянка передана у власність неуповноваженим органом. В той же час, за інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство від 14.07.14 №472 та акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 03.07.15 № А110/180 земельна ділянка з кадастровим номером 3210946200:01:040:0131 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинського-Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування попадає в 18 квартал. Таким чином, на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме, національного природного парку Голосіївський». Враховуючи, що спірна земельна ділянка перебуває у власності [PERSON], витребувати її в порядку ст.388 Цивільного кодексу України можливо лише за позовом розпорядника цієї земельної ділянки на даний час, яким є Кабінет Міністрів України. Так, до прийняття Коцюбинською селищною радою вже скасованого рішення про надання у власність першому набувачу спірної земельної ділянки, остання належала до земель державної власності виходячи з наступного. Як вже зазначалось вище, спірна земельна ділянка знаходиться на землях Святошинського лісопаркового господарства, тобто відносилась до земель лісогосподарського призначення. Згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання ВО «Укрдержліспроект» від 08.10.14, спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління земельної зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га. Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 2715 від 17.12.01 на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.01 № 59/1493, перейменовано: Київське державне комунальне обєднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» на Київське комунальне обєднання зеленого будівництва та експлуатацій «Київзеленбуд»; державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводились в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках. Таким чином, з урахуванням інформації ВО «Укрдержліспроект» та наведених вище законодавчих положень, спірна територія була і залишається землями лісогосподарського призначення. З урахуванням того, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт. Коцюбинське, враховуючи вимоги п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на момент прийняття спірних рішень Коцюбинської селищної ради), остання і після прийняття нового Земельного кодексу України продовжувала перебувати у державній власності, а отже селищна рада не мала права нею розпоряджатись. А з огляду на те, що на даний час спірна земельна ділянка відноситься до лісових земель та розташована на території обєкту природно-заповідного фонду, розпорядником її є Кабінет Міністрів України. Крім того, відповідач [PERSON] спірну земельну ділянку придбала у [PERSON] за договором купівлі продажу від 10.06.10, який посвідчений нотаріусом Ірпінського нотаріального округу [PERSON] Під час укладання зазначеного договору від імені продавця діяв [PERSON], якому відповідні права були доручені [PERSON] (довіреність посвідчена 06.11.09 нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]О.) Також, окрім спірної земельної ділянки, [PERSON] аналогічним чином придбала ще 3 земельні ділянки в смт. Коцюбинське в цьому ж масиві, які оспорюється у інших позовах. При цьому, договори купівлі продажу всіх 4 ділянок посвідчені одним і тим же вищезгаданим нотаріусом [PERSON] в один день 10.06.10. Всі довіреності від перших власників [PERSON] посвідчені також в один день (06.11.09) одним і тим же нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Наведені вище обставини придбання [PERSON] спірних земельних ділянок, а саме: оформлення договорів купівлі-продажу у одного і того ж нотаріуса; представництво інтересів перших власників одними і тими ж особами, яким доручення та передоручення оформлялись у одного і того ж нотаріуса; посвідчення довіреностей від імені перших власників з правом продажу спірних земель задовго до початку процедури відведення їх у власність, свідчать якраз про те, що схема набуття [PERSON] у власність 4 земельних ділянок (у т.ч. спірної) завчасно готувалась та планувалась, а отже доводять його недобросовісність при цьому. Таким чином, викладені вище обставини, за яких [PERSON] була придбана спірна земельна ділянка, виключають добросовісність останнього, та надають підстави суду витребувати у нього ділянку в порядку ст. 388 Цивільного кодексу України за будь-яких умов. У звязку з вищевикладеним позивач просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером 3210946200:01:040:0131, вартістю 54 000 гривень. Судові витрати по справі покласти на відповідача. В судовому засіданні представник прокуратури позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, подала до суду зустрічний позов, який мотивувала тим, що [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,15 та, кадастровий номер № 3210946200:01:040:0131. Підставою набуття права власності на згадану земельну ділянку є укладений між [PERSON] (Продавець, який діяв через представника гр. [PERSON] довіреність від 08.11.2009 р. № 238) та [PERSON] (Покупець) Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2010 р., посвідчений та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1123 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до умов вказаного Договору купівлі-продажу земельної ділянки: - Продавець передає належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,15 га у власність Покупцю, а Покупець набуває у власність земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер № 3210946200:01:040:0131 і сплачує за неї обговорену грошову суму (пункт 1. Договору); Земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер №3210946200:01:040:0131 розташована за адресою: Київська область, смт. Коцюбинське, вул. Миру, 18 (пункт 2. Договору); Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (пункт 3. Договору); Відчужувана земельна ділянка площею 0,15 га належить Продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 903355, виданого Відділом земельних ресурсів Коцюбинської селищної ради 29.01.2009р., зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010934000119. (пункт 4. Договору). Згідно Довідки про правовий статус земельної ділянки та обмеження (обтяження) про її використання, на земельну ділянку кадастровий номер № 3210946200:01:040:0131, виданої Відділом Держкомзему у м. Ірпінь Київської області за № 850 від 03.03.2010 р. визначені наступні обмеження: 1.Правові - 1.1. (Зміна цільового використання за проектами землеустрою); 1.4. (Будь-яке будівництво виконувати згідно ДБН 360-92 п. 9.1). 2 Екологічні - 2.2. (Дотримання вимог екологічного зонування). Вказана земельна ділянка до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не обміняна, не заставлена, в оренду не здана, під забороною/арештом не перебуває, судового спору про неї немає, до статутного фонду юридичних осіб не внесена, під податковою заставою не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. Продавець гарантує, що право земельного сервітуту щодо відчужуваної земельної ділянки не встановлено, треті особи права на земельну ділянку не мають (пункт 5. Договору). Вартість, сплачена Покупцем за придбану земельну ділянку Продавцю складала 54 000 (пятдесят чотири тисячі гривень 00 копійок), згідно [PERSON] зі звіту експертно-грошової оцінки від 28.04.2010 р. Пунктом 10. Договору купівлі-продажу земельної ділянки встановлено, що право власності на земельну ділянку виникає у Покупця з моменту державної реєстрації земельної ділянки. Так, на Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 903355 була проставлена відмітка про перехід права власності на земельну ділянку від [PERSON] до [PERSON] Договір купівлі-продажу земельної ділянки був зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Ірпінь Київської області 24.01.2013 р. про що на ньому була проставлена відповідна відмітка. Відтак, земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий номер № 3210946200:01:040:0131, яка розташована за адресою: Київська область, смт. Коцюбинське, вул. Миру, 18 з 10.06.2010 р. перейшла до її Покупця, на праві приватної власності. Рішенням Ірпінського міського суду від 01.11.2013 року (справа № 367/4206/13-ц) рішення Коцюбинської селищної ради від 24.12.2008 року № 1972/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Миру, 18 в смт. Коцюбинське" скасовано, державний акт серії ЯЖ № 903355 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер № 3210946200:01:040:0131, виданого на ім'я [PERSON] з відміткою про перехід права на земельну ділянку до неї, [PERSON] визнано недійсним. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 27.01.2014 року (провадження № 22-ц/780/346/14) рішення місцевого суду від 01.11.2013 року в частині визнання недійсним державного акту серії ЯЖ № 903355 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер № 3210946200:01:040:0131, виданого на імя [PERSON] з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] і скасування його державної реєстрації - скасовано. В задоволенні позовних вимог прокурора м. Ірпінь Київської області - відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 р. рішення Апеляційного суду Київської області від 27.01.2014 року було скасовано, а рішення Ірпінського суду Київської області від 01.11.2013 року залишено в силі. Рішеннями судів першої та касаційної інстанцій було встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,15 га (власницею якої [PERSON] на сьогодні є) розташована поза межами смт. Коцюбинське, оскільки на момент прийняття селищною радою рішення від 24.12.2008 року № 1972/25-5 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Миру, 18 в смт. Коцюбинське" не були визначені та не були встановлені межі селища Коцюбинське, а тому відповідне рішення органу місцевого самоврядування є таким, що не відповідає вимогам земельного законодавства України та таким, що прийняте з перевищенням владних повноважень. Земельна ділянка, площею 0,15 га, яка фактично знаходиться за адресою: Київська область, смт. Коцюбинське, вул. Миру, 18 з червня 2010 року перебувала раніш і продовжує бути приватною власністю згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2010 р., а право власності за державою на цю земельну ділянку до сьогодні не доведено. Так, [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) як сторони Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2010 р., посвідченого та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 1123 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в управлінні Держкомзему у м. Ірпінь Київської області 24.01.2013 р., дійшовши згоди щодо всіх істотних умов Договору, склали і підписали Договір, надаючи цій згоді встановленої форми. Порушень вимог законодавства при укладанні та нотаріальному посвідченні Договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер № 3210946200:01:040;0131 не було, Договір мав ознаки реальності настання правових наслідків за фактом проведення повної оплати [PERSON] (Покупцем) та фактичної передачі земельної ділянки [PERSON] (Продавцем), будь-яких обмежень, які б перешкоджали здійсненню правочину ця земельна ділянка не мала. Відомостей щодо наявності порушень прав іншої особи/осіб відносно предмета згаданого Договору купівлі- продажу не було. Крім того, вищезгаданою ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2014 р. встановлено, що відповідно до статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції від 05 березня 2009 року, яка була чинною на час укладення спірного Договору купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт. У звязку з цим, просить визнати право власності на земельну ділянку площею 0,15га, кадастровий номер № 3210946200:01:040:0131, яка розташована за адресою: Київська область, смт. Коцюбинське, вул. Миру, 18, набутої на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.06.2010 р. №1123 за [PERSON]. Представник [PERSON] в судовому засіданні зустрічну позовну заяву підтримала в повному обсязі та просила задоволити. Представник прокуратури проти зустрічного позову заперечувала та просила відмовити. Представник Кабінету Міністрів України в судове засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача по основному позову Міністерство екології та природних ресурсів України в судове засідання не зявився, про час, дату, та місце слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи. До суду надійшли письмові пояснення, позовні вимоги першого заступника прокурора Київської області підтримує та просить слухати справу без його участі. Представник третьої особи по справі Національного природного парку «Голосіївський» в судове засідання не зявився, про час, дату, та місце слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи. Подав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі. Позовні вимоги першого заступника прокурора Київської області підтримують. Представник Коцюбинської селищної ради в судове засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений, що підтверджується розпискою в матеріалах справи. Причину неявки суду не повідомив. Третя особа по справі [PERSON] в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений, що підтверджується розпискою в матеріалах справи. Причину неявки суду не повідомив. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується розпискою в матеріалах справи. Причину неявки суду не повідомила. Представник комунального обєднання «Київзеленбуд» в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся, про що мається розписка в матеріалах справи, причину неявки суду не повідомив. Представник КП «Святошинське лісопаркове господарство» в судове засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою. Причину неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, вважає основний позов першого заступника прокурора Київської області та зустрічний позов [PERSON] такими, що не підлягають до задоволення по слідуючих підставах: Відповідно до ст.3 ЦПК України «Кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси». Відповідно до ст. 11 ч. 1\~ ЦПК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі». Відповідно до ст. 60 ЦПК України «Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу». \~Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». В судовому засіданні було встановлено, що Рішенням Коцюбинської селищної ради від 25.12.08 № 1972/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Миру, 18 в смт. Коцюбинське» [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей. На підставі зазначеного рішення [PERSON] видано державний акт серії ЯЖ № 903355 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3210946200:01:040:0131, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В подальшому, на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 10.06.10, вказану земельну ділянку придбала [PERSON] про що на державному акті серії ЯЖ №903355 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до [PERSON] Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі продажу становить 54 000 грн. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01.11.13 за позовом прокурора м. Ірпеня визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.08 № 1972/25-5. Також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 903355 виданий [PERSON], з відміткою про перехід права власності до [PERSON] та скасовано його державну реєстрацію. Рішенням апеляційного суду Київської області від 27.01.14 скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01.11.13 в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 903355, виданого [PERSON] з відміткою про перехід права власності до [PERSON] і скасування його державної реєстрації та прийнято нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог. Позивач по основному позову, ставлячи питання про витребування вказаної земельної ділянки із чужого незаконного володіння, посилається на ті обставини, що спірна земельна ділянка відноситься до земель\~лісогосподарського призначення, розташована на території обєкту природно-заповідного фонду - Національного природного парку «Голосіївський» та незаконно вибула із власності держави в особі Кабінету Міністрів України. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ,2,3 п г ст. 152 Земельного кодексу України Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю,навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою,і відшкодування завданих збитків.Захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.» Відповідно до ст.ст. 76, 77 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) землями лісового фонду визнаються землі, вкриті лісом, а також не вкриті лісом, але надані для потреб лісового господарства. Землі лісового фонду використовуються за цільовим призначенням для ведення лісового господарства. У ст. 17 Лісового кодексу України передбачено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст. 56 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Відповідно до ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Частиною першою ст. 17 Лісового кодексу також встановлено, що у постійне користування ліси на землях саме державної власності, для ведення лісового господарства, без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Частиною четвертою ст. 17 Лісового кодексу передбачено, що право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно ст. 13 Земельного кодексу України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, серед іншого, і розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Компетенція Кабінету Міністрів України визначена ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України. Зокрема, відповідно до ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, серед іншого і ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Як вже зазначалось раніше, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01.11.13 за позовом прокурора м. Ірпеня визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.08 № 1972/25-5. Також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 903355 виданий [PERSON], з відміткою про перехід права власності до [PERSON] та скасовано його державну реєстрацію. Рішенням апеляційного суду Київської області від 27.01.14 скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01.11.13 в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 903355, виданого [PERSON] з відміткою про перехід права власності до [PERSON] і скасування його державної реєстрації та прийнято нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог. Даним судовими рішенням було встановлено, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення. Як вбачається із зазначеного рішення Ірпінського міського суду Київської області, суд не прийняв до уваги посилання позивача-прокурора м.Ірпеня на ті обставини, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, що дана земельна ділянка перебувала в постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», що \~не було проведено процедури вилучення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із земель лісового фонду на землі житлової забудови, а також що не була проведена експертизи по проекту землеустрою, поскільки \~постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.12.11, що залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.10.12 у справі за позовом Київської міської ради до Державного управління навколишнього природного середовища в м. Києві, Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Ірпінської міської ради, Коцюбинської селищної ради, за участю прокуратури м. Києва, треті особи Державне агентство земельних ресурсів України, КП «Святошинське лісопаркове господарство», КП КОР «Обласний лісгосп», Київська обласна державна адміністрація, Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області, Державне агентство лісових ресурсів України, про визнання бездіяльності протиправною, рішень нечинними та їх скасування, зобовязання вчинити дії \~було встановлено, що у КП «Святошинське лісопаркове господарство» відсутні правовстановлюючі документи на спірні території, зокрема, КП «Святошинське лісопаркове господарство» не є державним лісогосподарським підприємством та у останнього відсутні документи, що підтверджують право користування на раніше надані землі. Відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Враховуючи, що судовим рішенням, яке набрало законної сили у справі, по якій брали участь ті самі особи, встановлені обставини, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3210946200:01:040:0131 не відноситься до земель лісогосподарського призначення, то дані обставини відповідно до ч 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи. Крім того, необхідно звернути увагу на ті обставини, що спірна земельна ділянка по вул. Миру, 18 в смт. Коцюбинське передавалась у власність [PERSON] рішенням Коцюбинської селищної ради у 2008р. Позивач при подачі позову до суду не надав жодного доказу на підтвердження тих обставин, що станом на 2008 р. спірна земельна ділянка обліковувалась як землі лісового господарства або ліси для нелісогосподарських потреб, або земельні ділянки природоохоронного призначення і що станом на 2008 р. розпорядником\~спірної земельної ділянки була держава в особі Кабінету Міністрів України. Позивач посилається\~на ті обставини, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210946200:01:040:0131 розташована на території обєкту природно-заповідного фонду- Національного природного парку «Голосіївський», з даного приводу позивач посилається на акт від 03.07.2015р (а.с.17-19), згідно якого спірна земельна ділянка відповідно до картосхеми території перспективної для створення Святошинсько-Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування попадає у 18 квартал, також до позову додано схему розширення Національного природного парку «Голосіївський» та схему земельних ділянок наданих згідно рішень Коцюбинської селищної ради (а.с.25-26). Однак, у судовому засіданні було встановлено, що межі національного природного парку «Голосїївський» відповідно до Указу Президента України від 01.05.14 № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», згідно якого територію парку було розширено на 6462,62 га за рахунок земель Київського комунального обєднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд» не визначені і зазначений акт від 03.07.2015р вказує лише\~ про попереднє функціональне зонування. Також не надано доказів тих обставин, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3210946200:01:040:0131 розташована на території вказаного парку. Крім того, необхідно звернути увагу, що\~Указ Президента України № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» був виданий 01.05.14р, а у власність особі спірна земельна ділянка передавалась у 2008р. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки відповідачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128. 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками: про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року (справа № 6-103цс12) Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦПК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Встановлено, що на підставі рішення Коцюбинської селищної ради ради [PERSON] було видано державний акт серії ЯЖ № 903355, що посвідчує право особи на земельну ділянку, у послідуючому на вказаному державному акті на підставі договорів купівлі-продажу були зроблені відмітки про перехід права власності на спірну земельну ділянку до інших осіб, зазначений державний акт, що посвідчує права власності на земельну ділянку в судовому порядку не\~був визнаний недійсним. Тому даний віндикаційний позов предявлений передчасно, оскільки без встановлення судом недійсності (невідповідності вимогам закону) правочину, як правової підстави придбання громадянином земельної ділянки, не можливо витребувати земельну ділянку у законного власника, який отримав її на підставі цього правочину. Крім того, позивач просить витребувати спірну земельну ділянку на користь Кабінету Міністрів України відповідно до вимог ст. 387,388 ЦК України. Відповідно до ст. 387 ЦК України «Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним». Відповідно до ст. 388 ЦК України «Якщо майно за відплатним договором\~ придбане в особи, яка не мала права його відчуджувати,про що набувач не знав і не міг знати(добросовісний набувач),власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно 3)вибуло із володіння власника або особи,якій він передав майно у володіння,не з їхньої волі іншим шляхом».Якщо майно було набуто безвідплатно в особи,яка не мала права його відчуджувати,власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках». Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. Крім цього, вищевказаною Постановою розяснено, що витребувати своє майно із чужого незаконного володіння має право лише власник, і лише якщо доведе факт незаконного вибуття майна з його володіння. Враховуючи викладені вище обставини, а також ті обставини, що позивач по основному позову не надав до суду доказів того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3210946200:01:040:0131 незаконно вибула із володіння держави в особі саме Кабінету Міністрів\~України, суд вважає\~позов безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Оскільки у позові Першого заступника прокурора Київської області відмовлено в повному обсязі, відсутні підстави для задовлення зустрічної позовної заяви. На підставі ст.ст. 6,14,19,121,144 Конституції України, ст.ст. 16, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed