Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ "Коростенський машинобудівний завод" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки в проведенні розрахунків та моральної шкоди, зазначивши, що він працював на посаді голови правління ПрАТ "Коростенський машинобудівний завод". 11.12.2019 року на підставі наказу №108-к був звільнений із займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін. Після звільнення відповідач розрахунок з ним не провів, його середньоденний заробіток становить 389 грн.. Просить стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 83721,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за 107 календарних днів в сумі 41623,00 грн., та 10000 грн. моральної шкоди, оскільки з вини відповідача він морально страждає з приводу приниження його бездоганної ділової репутації, авторитету керівника та людини, яка своєю бездоганною працею не заслуговувала на таке ставлення, змушений вживати заходи з відновлення свого порушеного права. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем подано відзив на позовну заяву із зазначенням щодо часткового визнання позовних вимог, оскільки заборгованість по заробітній платі позивача при звільненні становила 77324,63 грн. (виплачено 6396,37 грн.), середньоденний заробіток становить 336,86 грн., а строк затримки розрахунку по заробітній платі 64 робочих дні, тому сума заборгованості за час затримки розрахунку становить 21559,04 грн.. Водночас вказав, що підприємство має заборгованість по виплаті заробітної плати перед усіма працівниками підприємства, яка виникла ще під час роботи позивача на посаді голови правління, також позивачем не обгрутовано розмір заявлених вимог у відшкодування моральної шкоди, тому підстави для її стягнення відсутні. Відповіді на відзив позивачем подано не було. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин з приводу невиплати розрахункових коштів при звільненні працівника, який регулюється нормами трудового законодавства. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП України). Позивач до 11.12.2019 року працював на підприємстві відповідача. Ці обставини підтверджені копією трудової книжки (наказ №108-к від 11.12.2019 року). Згідно наданої відповідачем довідки середньоденна заробітна плата позивача становить 418,46 грн., а згідно відомості нарахування коштів №159 від 27.12.2019 року позивачу підприємством було перераховано кошти в розмірі 6396,37 грн.. Тобто, відповідачем при звільненні позивача були порушенні положення ст.116 Кодексу КЗпП України, оскільки мала місце невиплата йому розрахункових коштів, тому вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню, однак з урахуванням виплачених сум, тобто в розмірі 77325,03 грн. (83721,40 - 6396,37). На день розгляду справи даних про погашення вказаної заборгованості суду не надано. Згідно положень ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - до дня постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Верховний Суд України роз`яснив, що передбачена частиною першою ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Правова позиція щодо відповідальності роботодавця, передбаченої ч.1 ст.117 КЗпП України, висловлена і в постанові від 21.01.2015 року у справі №6-195цс14. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУвід 08.02.1995за №100 (далі - Порядок). Відповідно до п.2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, розмір належного позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку становить (75 днів: грудень 2019 - 13 днів, січень 2020 - 21 день, лютий 2020 - 20 днів, березень 2020 - 21 день), проведений відповідно до середньоденного заробітку та кількості робочих днів за час затримки розрахунку на час звернення з позовом - 31.03.2020 року. На час ухвалення судового рішення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 31384,50 грн. (418,46 с/з х 75 р/д). Суми визначаються без вирахування податків та обов`язкових платежів (зборів), сплата яких є обов`язком роботодавця або працівника. Доказів відсутності вини в непроведенні вчасного розрахунку з позивачем відповідачем не подано. Щодо стягнення моральної шкоди, то позивачу слід відмовити за недоведеності факту заподіяння такої шкоди, та із урахуванням того, що заборгованість по виплаті заробітної плати перед позивачем виникла ще під час роботи останнього на посаді голови правління. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Розподіл судових витрат підлягає вирішенню відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial