Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.08.2018 р. звернулась до суду із вищезазначеним позовом до ТОВ «КОНВЕЙ», в якому просить визнати [PERSON] звільненою із посади бухгалтера у Товаристві з обмеженою відповідальністю «КОНВЕЙ» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 01.08.2018 р., у зв`язку із поданням нею заяви про звільнення від 26.07.2018 та зобов`язати ТОВ «КОНВЕЙ» здійснити відповідний запис у трудову книжку. Стягнути з ТОВ «КОНВЕЙ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2016 по липень 2018 р. в розмірі 102728,00 грн.; вихідну допомогу в розмірі 16637,97 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн. та 20,01 комісію банку. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом посилається на наступне. Так, наказом від 01.02.2012 року № 1-к [PERSON] з 01.02.2012 року призначено на посаду бухгалтера у ТОВ «КОНВЕЙ», що підтверджується записом в трудовій книжці позивача. Відповідно до діючого штатного розпису відповідача, затвердженого 16.09.2016 року директором ТОВ «КОНВЕЙ» [PERSON] , посадовий оклад позивача складав 2160, 00 грн. У жовтні 2016 року, у зв`язку із необхідністю працевлаштування у ТОВ «Рекламно- Маркетингове агентство «Ремарк» на посаду бухгалтера, позивач отримала у відповідача трудову книжку для здійснення керівництвом ТОВ «Рекламно-Маркетингове агентство «Ремарк» відповідного запису у трудову книжку. З 01.11.2016 р. позивач прийнята за сумісництвом у ТОВ «Рекламно-Маркетингове агентство «Ремарк» на посаду бухгалтера. Позивач, з`явившись у листопаді 2016 року за місцем своєї роботи за адресою м. Київ, вул. Сікорського, 8, дізналася від представників власника приміщення, що відповідач більше не орендує зазначене приміщення та виїхав. За своєю юридичною адресою відповідач має лише поштову скриньку та отримує поштові повідомлення. При цьому, позивача про зміну адреси офісу відповідача не повідомили. Відповідно до відомостей Пенсійного фонду України «Індивідуальні відомості про застраховану особу» позивачу стало відомо, що за період жовтень 2016 року - листопад 2016 року відповідачем нараховувалася позивачу заробітна плата у розмірі: за жовтень 2016 року - 1080,00 грн., за листопад 2016 року - 1080,00 грн. Проте, заробітна плата, не виплачена. На підтвердження викладеного позивач отримав довідку Форма ОК-5 Пенсійного фонду України від 08.09.2017 року. У зв`язку із тим, що відповідач не повідомив позивача про здійснення ним своєї діяльності за новою адресою, не виплачує заробітну плату, позивач направив відповідачу претензію від 25.04.2018 року у якій вимагав припинити порушення прав, виплатити негайно заробітну плату та звільнити позивача з посади бухгалтера ТОВ «КОНВЕЙ» днем проведення фактичного розрахунку. У відповідь на вищезазначену претензію позивач отримав лист відповідача від 07.05.2018 року № 134 за підписом директора [PERSON] у якому зазначено, що у ТОВ «КОНВЕЙ» відбулася зміна директора, певна документація про господарську діяльність у відповідача відсутня, відповідно до звітності товариства станом на 01.08.2017 року у товаристві відсутня заборгованість перед працівниками по виплаті заробітної плати, а також відповідач повідомив, що у товаристві проводиться аудит, та у разі виявлення порушень прав позивача, відповідач вчинить дії спрямовані на їх припинення. Враховуючи, що відповідач відмовився задовольнити вимоги позивача, вона 15.05.2018 р. звернулась із скаргою на дії відповідача до Головного управління Держпраці у Київській області. ГУ Держпраці у Київській області листом від 21.06.2018 року № 4.4/2-К-2491-2750 повідомило, що у зв`язку із надходженням скарги позивача, головним інспектором головного управління проведено виїзд для проведення інспекційного відвідування у ТОВ «КОНВЕЙ». За результатами проведення інспекційного відвідування на підставі наданих документів встановлено порушення вимог законодавства про працю, а саме: порушено вимоги ч.2 ст.30 ЗУ «Про оплату праці», роботодавцем не забезпечено достовірний облік виконаної працівником роботи. Також, відповідачем не були надані у повному обсязі документи, які необхідно надати для проведення інспекційного відвідування. За результатами інспекційного відвідування складено акт та надано директору ТОВ «КОНВЕЙ» припис про усунення виявленого порушення вимог законодавства про працю, яке виявлено на підставі наданих документів під час інспекційного відвідування. За невиконання вимог інспектора на директора складено протокол про адміністративне правопорушення відповідно до ст.186-6 КУпАП та винесено постанову про адміністративне правопорушення. Підготовлено матеріали для застосування до ТОВ «КОНВЕЙ» фінансових санкцій передбачених ст. 265 КЗпП України. У зв`язку із тим, що відповідач так і не здійснює виплату заробітної плати, Позивач направив на адресу відповідачу цінним листом із описом вкладення заяву від 26.07.2018 року про звільнення із посади бухгалтера з 01.08.2018р., відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з недотриманням відповідачем умов законодавства про працю. Позивач просив звільнити із посади бухгалтера згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 01.08.2018р., виплатити заборгованість по заробітній платі із жовтня 2016 року по липень 2018 року в строки передбачені ст. 116 КЗпП України, здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. Вищезазначену заяву відповідач отримав 30.07.2018 року. Враховуючи наведене, трудові відносини між позивачем та ТОВ «КОНВЕЙ» фактично не припинені, що порушує трудові права позивача, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 10.08.2018 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальності «КОНВЕЙ» про визнання припиненими трудових відносин, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 25.10.2018 р. від представника відповідача ТОВ «КОНВЕЙ» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого представник зазначає наступне. В серпні 2017 року на підстав протоколу №4/17 загальних зборів ТОВ «КОНВЕЙ» було звільнено директора [PERSON] з посади директора з 21.08.2017 р. за власним бажанням, та призначено на посаду директора ТОВ «КОНВЕЙ» [PERSON] . В квітні 2018 року ТОВ «КОНВЕЙ» отримало претензію від [PERSON] з вимогою сплатити не отримані грошові суми заробітку та середній заробіток за весь період порушень трудових прав на загальну суму 80424 грн. Під час розгляду претензії було встановлено відсутність деяких первинних документів бухгалтерського обліку та з кадрових питань. З урахуванням таких обставин було видано наказ №3-з від 07.05.2018 р. про проведення інвентаризації кадрової документації товариства. За результатами аудиту було складено акт від 31.05.2018 р. Під час проведення аудиту було додатково встановлено, що окрім посади бухгалтера товариства, громадянка [PERSON] була відповідальною особою яка приймала та заповнювала трудові книжки чи вкладиші. Встановлено відсутність трудової книжки [PERSON] та відсутність відмітки в книзі про отримання громадянкою [PERSON] трудової книжки. Відсутній наказ про звільнення громадянки [PERSON] з посади бухгалтера ТОВ «КОНВЕЙ». Окрім того встановлено, що громадянка [PERSON] . 31.10.2016 р. подала заяву директору ТОВ «КОНВЕЙ» про переведення з 01.11.2016 р. на роботу за сумісництвом на 0,5 посадового окладу в розмірі 1085,00 грн. 15.11.2016 р. комісією ТОВ «КОНВЕЙ» в складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] складено акт про відсутність на робочому місті (неявку) з 07.11.16 по 14.11.16 p. бухгалтера [PERSON] . Не відповідає дійсності твердження позивача щодо зміни ТОВ «КОНВЕЙ» місця проведення діяльності у листопаді 2016 р. Так відповідно до договору №553 про надання послуг оренди нежитлового приміщення від 01.12.2016р відповідач змінив адресу проведення діяльності лише 01.12.2016р. З 01.12.2016 р. відповідач та ТОВ «РМА «РЕМАРК», де з 01.11.2016 року працювала [PERSON] , знаходились за одною адресою м.Київ, пр-т. Повітрофлотський, 72. Відповідно до «Додатка 4. Таблиці 6. Відомості про нарахування заробітної (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам» Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2015 року за №460/26905 заробітна плата та грудень 2016р., та січень 2017р і [PERSON] не нараховувалась. В зв`язку з відсутністю позивача в грудні 2016 р. та січні 2017 р. на робочому місці та не виконання роботи, вважають правомірним не нарахування заробітної плати в зазначений період. Відповідно до «Таблиця 5. Відомості про трудові відносини осіб» Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2015 року за №460/26905 [PERSON] звільнена з займаної посади з 03.01.2017 р. на підставі ст.36 п.1. КЗпПУ. В зв`язку з надходженням на адресу Головного управління Держпраці у Київській області звернення [PERSON] щодо можливого порушення законодавства при працю адміністрацією Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНВЕЙ», головним державним інспектором ГУ Держпраці у Київській області, на підставі наказу від №2074, 14.06.2018 р. проведено виїзд на ТОВ «КОНВЕЙ» для проведення інспекційного відвідування. Під час інспекційного відвідування встановлено порушення вимог ч.2 ст.30 ЗУ «Про оплату праці», а саме роботодавцем не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи. В зв`язку з виявленими порушенням, ТОВ «КОНВЕЙ» донарахував [PERSON] заробітну плату за жовтень 2016 р. Листом №147 від 09.07.2018 р. ТОВ «КОНВЕЙ» запропонував особисто з`явитися для отримання нарахованих грошових коштів або надати реквізити особового рахунку для перечисления заборгованості. Відповіді ТОВ «КОНВЕЙ» не отримало. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати складає 2160,00 грн. за жовтень 2016 р., 1080 грн. за листопад 2016 р. Враховуючи те, що позивача було звільнено на підставі ст.36 п.1. КЗпПУ (угода сторін) виплата вихідної допомоги не здійснюється. 28.01.2019 р. від представника позивача [PERSON] - адвоката Приходька Я.М. надійшла відповідь на відзив, відповідно якої представник позивача посилається на наступне. Позивач ніколи не подавала відповідачу заяву про переведення її на роботу за сумісництвом на 0,5 посадового окладу, відповідний наказ про переведення позивача на посаду за сумісництвом відповідач не приймав, із таким наказом позивача не ознайомлював, відповідний запис у трудову книжку не здійснював. Тому відсутні підстави для зменшення нарахування заробітної плати позивача з окладу 2160, 00 грн., з відповідача підлягає стягненню сума заробітної плати відповідно до наданого розрахунку у позовній заяві. Також, відповідач зазначає, що позивач був звільнений із займаної посади 03.01.2017р. на підставі ст. 36 п. 1 КЗпПУ. Відповідач у відзиві визнає, що наказ у відповідача про звільнення позивача відсутній та відповідний запис у трудову книжку не здійснювався. Проте, позивач заперечує проти даної обставини, оскільки заяви про звільнення в порядку п. 1 ст. 36 КЗпПУ відповідачу не подавала, наказу про звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗППУ не отримувала. З огляду на вищевикладене, правові підстави вважати позивача звільненим 03.01.2017 року відсутні. Позивач двічі зверталася до відповідача із вимогами сплатити заборгованість із заробітної плати, а саме: листом від 25.04.2018р. та листом від 26.07.2018р. .Листом від 03.08.2018р. № 151 відповідач відмовив у задоволенні вимог позивача викладених у листі від 26.07.2018р. щодо звільнення позивача на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 01.08.2018р. та щодо сплати заборгованості із заробітної плати. Позивач та представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача ТОВ «КОНВЕЙ» в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, врахувавши її доводи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що наказом від 01.02.2012 року № 1-к [PERSON] з 01.02.2012 року прийнято на посаду бухгалтера у ТОВ «КОНВЕЙ», відповідний запис здійснений в трудовій книжці позивача. З 01.11.2016 р. позивач прийнята у ТОВ «Рекламно-Маркетингове агентство «Ремарк» на посаду бухгалтера. Відповідно довідки Форма ОК-5 Пенсійного фонду України від 08.09.2017 року, за період жовтень 2016 року - листопад 2016 року ТОВ "Конвей" нараховувалася позивачу заробітна плата у розмірі - 1080,00 грн. З грудня 2016 року заробітна плата не нараховувалась. Позивач направив відповідачу претензію від 25.04.2018 року у якій вимагав припинити порушення трудових прав, виплатити негайно заробітну плату та звільнити позивача із посади бухгалтера ТОВ «КОНВЕЙ» днем проведення фактичного розрахунку. ТОВ "Конвей" листом від 07.05.2018 року № 134 за підписом директора [PERSON] повідомив, що на підприємстві відбулася зміна директора, встановлено відсутність певних первинних документів. Відповідно до звітності товариства станом на 01.08.2017 року у товаристві відсутня заборгованість перед працівниками по виплаті заробітної плати, у товаристві проводиться аудит, та у разі виявлення порушень прав позивача, відповідач винить дії спрямовані на їх припинення. Відповідно до акту ГУ Держпраці у Київській області від 21.06.2018 року, у зв`язку із надходженням скарги Позивача, головним інспектором головного управління проведено виїзд для проведення інспекційного відвідування у ТОВ «КОНВЕЙ». За результатами проведення інспекційного відвідування на підставі наданих документів встановлено порушення вимог законодавства про працю, а саме: порушено вимоги ч.2 ст.30 ЗУ «Про оплату праці», роботодавцем не забезпечено достовірний облік виконаної працівником роботи. Також, Відповідачем не були надані у повному обсязі документи, які свідчать про звільнення [PERSON] з Товариства, нарахування їй заробітної плати. Позивач направив на адресу ТОВ "Конвей" цінним листом із описом вкладення заяву від 26.07.2018 року про звільнення із посади бухгалтера з 01.08.2018р. відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з недотриманням відповідачем умов законодавства про працю. Позивач просив виплатити заборгованість по заробітній платі із жовтня 2016 року по липень 2018 року в строки передбачені ст. 116 КЗпП України, здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України. Вищезазначену заяву Відповідач отримав 30.07.2018 року. Відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю Українита інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України). За змістом ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату. Змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до п. 4 ч. 1 cт. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Частиною 1 ст. 38 КЗпП України передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною 3 ст.38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно із статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007, та від 29 січня 2008 року № 2- рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до частини третьої ст. 94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону «Про оплату праці»). Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Нормами ст. 47 КЗпП України, встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З матеріалів справи вбачається, що за жовтень 2016 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 2160,00 грн. Відповідачем не надано доказів, що позивачу встановлена заробітна плата з 01.11.2016 року в розмірі 0,5 від посадового окладу. Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за жовтень-листопад 2016 року в розмірі 4320 грн.( 2160х2) Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період з 01.12.2016 року по по липень 2018 року, задоволенню не підлягають, оскільки позивач з грудня 2016 року не виконувала роботу на ТОВ "Конвей"., про що позивач зазначила в позовній заяві. Як встановлено судом, позивач 26.07.2018 р. направила на адресу відповідача заяву про звільнення із займаної посади з 01.08.2018, відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із недотриманням відповідачем умов законодавства про працю. Враховуючи, що актом ГУ Держпраці у Київській області від 21.06.2018 року, за результатами проведення інспекційного відвідування на підставі наданих документів встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «КОНВЕЙ» вимог законодавства про працю, а саме: порушено вимоги ч.2 ст.30 ЗУ «Про оплату праці», роботодавцем не забезпечено достовірний облік виконаної працівником роботи, не виплачено позивачу заробітну плату на жовтень-листопад 2016 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання трудових відносин з [PERSON] припиненими з 01.08.2018 року, у зв`язку зі звільненням з посади бухгалтера на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України підлягають задоволенню. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку - 6480 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма законодавства містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. У трудових спорах обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди значно завищений позивачем, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з ТОВ «КОНВЕЙ» підлягає стягненню моральна шкода в сумі 3000,00 грн. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Що стосується стягнення з відповідача понесених витрат на правничу допомогу позивачем, то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Оцінивши надані представником позивача матеріали в обгрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважає їх обгрунтованими частково. Позивачем надано платіжне доручення від 31.07.2018 року про сплату за договором про правову допомогу № 25/07-18 від 25.07.2018 року 4000 грн. А тому, враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. як такі, що в цій частині є співвмірними та виправданими, виходячи з предмету позову, обсягу виконаної роботи представником позивача з метою підготовки справи до судового розгляду, часу, необхідного для підготовки такого обсягу документів . Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги підлягають частковому задоволенню. Судовий збір в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви звільнений від його сплати на підставі закону.

Outcome: partial