Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в якому просить визнати кредитний договір № 420/294/ФО1 від 23.05.2007 року укладений між нею та відповідачем недійсним. В обґрунтування позову позивач зазначила, що відповідач на день укладання договору не був уповноваженим на здійснення валютних операцій тобто без відповідного дозволу (ліцензії), на видачу валютних кредитів,крім того умови кредитного договору є несправедливими внаслідок нечесної підприємницької діяльності, не було роз'яснено про умови відповідно до п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»,умови кредитування, кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав занижені значення показників суттєвих умов договору. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні відмовити та застосувати строк позовної давності. Ухвалою судді від 03.10.2016 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду. Ухвалою суду від 24.11.2016 року забезпечено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 17.02.2017 року в задоволенні клопотання представника позивача про вівід судді Павелко І.Л. відмовлено. Ухвалою суду від 24.11.2016 року забезпечено та призначена судово економічна експертиза. Ухвалою суду від 05.06.2018 року відновлено провадження по справі у зв'язку з поверненням судово економічної експертизи. Ухвалою суду від 01.10.2018 року визначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13.03.2019 року закрито підготовче засідання. Заслухавши пояснення позивача його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд находить позов який задоволенню не підлягає. Встановлено ,що 23 травня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та позивачем укладено договір кредиту № 420/294-ФО1, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 25000 дол. США. Згідно п. 1.2. Кредит наданий позивачу для придбання квартири. Згідно положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому вищезазначена стаття Конституції України визначає тільки правовий статус грошової одиниці України, але ніяким чином не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно частини 3 статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Отже, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» чітко визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вищезазначені операції здійснюються на підставі банківської ліцензії і відносяться до Банківських послуг, надання яких у Банків є пріоритетним. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, в п. 5.3, якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» соціального розвитку «Укрсоцбанк» мав Банківську ліцензію № 5 від 29.12.2001. Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1- 4 ч.2 та ч. 4 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», видано Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» соціального розвитку «Укрсоцбанк» за № 5-2 від 29.07.2003 року. Зазначена інформація оприлюднена регулятором - Національним банком України на офіційному веб-сайті відповідно, є загальнодоступною та загальновідомою . У додатку до дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта, адже згідно ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" термін "кредитні операції" визначено як операції, зазначені, зокрема, у тому числі і у п. З ч. 1 ст. 47 цього Закону, а саме розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Тому банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який на момент укладення Кредитного договору мав генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Доводи представника позивача та її представника на відсутність індивідуальної ліцензії безпідставні, оскільки згідно пункту 1.5. Положення Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 483 від 14.10.2004 року, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, отримання та повернення кредиту, а також сплата процентів за користування кредитом в іноземній валюті дозволено за умови, що стороною кредитної операції буде уповноважений банк, який має належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті. Тому при укладенні кредитного договору банк мав належну банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті, відповідно кредитний договір є законним та таким, що не порушує вимоги законодавства України. Під валютними операціями згідно статті 1 Декрету розуміються, зокрема, операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу; операції, пов'язані з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Отже, Декрет видокремлює операції, пов'язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу, та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Статтею 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Диспозиція норми підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме "якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі". Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії. Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 N28-313/2178 «на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України». Вказаний лист не є нормативним актом, але на підставі нього належить встановити відповідні юридичні факти: про відсутність регулювання законодавством України меж здійснення кредитування в іноземній валюті за строками та за сумами . Відповідно до статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. | Отже, здійснювані уповноваженим банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку. Обраний позивачем засіб захисту свого права через визнання кредитного договору недійсним з підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету, - виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним, оскільки серед переліку документів, що були б потрібні для отримання індивідуальної ліцензії має бути підписаний сторонами договір, виражений в іноземній валюті. Зазначене підтверджується, зокрема, положеннями; -пп. "б" п. 2.1 глави 2 Положення про порядок видачі резидентам індивідуальні ліцензій Національного банку України на переказування іноземної валюти за межі України з метою оплати валютних цінностей, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.01.2003 року № 36: для отримання ліцензії подається "оригінал або засвідчену копію договору (угоди) про купівлю-продаж цінних паперів"; -абзац 6 п.2.1 глави 2 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. № 483: "...заявник має подати Національному банку такі документи: ...оригінали або копії документів, на підставі яких виникли зобов'язання в іноземній валюті (договори, листи, рахунки, клопотання відповідного центрального органу виконавчої влади України або відповідного державного органу іноземної держави тощо)." Тому Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов'язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки діюче на момент укладення оспорюваного договору законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті. З наведеного вбачається, що в момент укладення кредитного договору жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допущено не було. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Верховний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2010 року у справі № 6-50418св10, зробив висновок, що відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності як наводилось вище відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у частині 4 статті 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті. Згідно пункту 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суд приходить до висновку ,що одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору». Від імені кредитора оспорюваний договір підписаний керуючим Кіровоградською обласною філією АКБ «Укрсоцбанк» [PERSON], копія довіреності № 7342 від 03.11.2006, на підставі якої підписанту надано відповідні повноваження. В разі того що якщо підписант не був би наділений банком відповідними повноваженнями, це не може би бути підставою для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним з огляду на таке. Відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Частина третя вищезазначеної статті чітко передбачає, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суд України від 24.10.2008 № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» -при вирішенні спорів щодо визнання недійсними правочинів, укладених виконавчим органом господарського товариства судам необхідно керуватися частиною третьою статті 92, статтею 241 ЦК України, а також і в постанові від 13 березня 2017 року у справі №6-147цс 17 , оскільки на підставі ч. 3 ст. 92 ЦК у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і є також загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви Ради Європейських Співтовариств від 9 березня 1968 р. (68/151/ЄЕС)». Окрім того, згідно ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття правочину до виконання. Кредитний договір було погоджено банком, адже кредитні кошти були надані позичальнику, що нею не заперечується, а відповідно до довідки банку № 04.22-08/96-10587 від 06.12.2018 року позивач повністю виконала кредитний договір погасивши всі суми (т.3 а.с.89). У позовній заяві як на одну з основних підстав для визнання кредитного договору, укладеного 23.05.2007 року, недійсним позивач посилається на недотримання банком вимог Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007, яка повинна була набути чинності 05.06.2007 року, але у зв'язку з її оскарженням фактично набула законної сили лише 12.11.2007 року , а договір був укладений між сторонами 23.05.2007 року. Таким чином, названий нормативний акт не може бути застосований при розгляді даної позовної заяви, оскільки він не діяв на момент вчинення оспорюваного правочину. Що ж стосується вимог Закону України «Про захист прав споживачів», судом встановлено, що вони були дотримані позикодавцем в повному обсязі. При проведенні переддоговірної роботи та під час укладення Кредитного договору Банком було роз'яснено позивачу по справі умови договору. Враховуючи текстове наповнення укладеного між сторонами кредитного договору, заяви на отримання кредиту, запиті на отримання кредиту та заяви-зобов'язанні оспорюваний договір відповідає вимогам ст. 203 ЦК України щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та нормам законодавства у сфері захисту прав споживачів. Отже, сторони при укладанні договору дійсно дійшли згоди щодо усіх його істотних умов. З огляду на зазначене, погодитися із доводами позивача про те, що банк до укладання кредитного договору не провів із позивачем переддоговірну роботу та не повідомив [PERSON] всю необхідну інформацію не можна, оскільки вони спростовуються самим укладеним договором та супутніми документами, які містять чіткі зазначення щодо мети, строків, розміру відсотків та відповідальності сторін договору. Зазначені документи містять повний перелік даних, визначених законодавством, графік погашення кредиту згідно зі строковістю - щомісячно у розрізі сум погашення основного боргу та сплати процентів, підписи позичальника містяться на всіх сторінках кредитного договору та на додатках до нього, що повністю виключає можливість приховання від неї відповідних даних. Посилання позивача на не проведення з боку банку переддоговірної роботи та неповідомлення ї умов кредитування спростовуються також і змістом запиту на отримання кредиту, адже позивач особисто звернулася до банку із письмовим запитом, в якій просила видати їй кредитні кошти терміном на 240 місяців під ставку у розмірі 12,7 % у валюті долари США у розмірі 25000,00. Додатково у Розділі 4 запиту сторонами погоджено щомісячну сплату заборгованості та процентів, суму авансу та вид забезпечення. Позивач сама, заповнюючи Запит від 14.05.2007 РОКУ обрала найбільш привабливі для неї умови кредитування з тих, що були запропоновані банком. Позивач отримала кредитні кошти, постійно виконує умови договору, не допускаючи прострочення платежів (що саме по собі свідчить про обізнаність позичальника з умовами кредитування) та згадала про свої начебто порушені права лише у 2016 році, а до цього часу, протягом дев'яти років не ставила питання у передбаченому законодавством порядку про визнання кредитного договору недійсним з підстав, викладених у позовній заяві, або його розірвання. За таких обставин власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору, сумлінному виконанні своїх зобов'язань є підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної нею угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Позивачем не надано доказів того, що домовленість була досягнута між сторонами внаслідок обману з боку банку. З питання розірвання кредитного договору позивач до банку не зверталася. Згідно частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: Окрім того в пункті 16 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Цивільним кодексом України встановлено принцип свободи договору (ст.ст.6, 627 ЦК України), відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач вільно діяла при укладенні кредитного договору, чітко усвідомлюючи в момент укладення цього договору, що укладаючи його в валюті долар США вона несе ризик того, що її зобов'язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, які і до укладення цього договору не раз траплялись. Виходячи з того, що законодавством не передбачено фіксація сталого курсу гривні відносно долара США ,позивач при укладенні кредитного договору в іноземній валюті мала можливість передбачити можливу зміну курсу гривні до іноземних валют, в тому числі долара США. При цьому позивач цілком знала, що саме у зв'язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів в разі укладення кредитного договору в валюті долар США буде суттєво меншим, аніж в разі укладення аналогічного договору з банком в українській гривні. Тому позивач не могла не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які б призвели до збільшення розміру його кредитних зобов'язань в гривневому еквіваленті. А тому це виключає наявність умови визначеної п. 1 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України, оскільки при укладенні договору сторони виходили саме з імовірної можливості настання таких змін, на які посилається відповідач в своєму позові, що підтверджується умовами цього ж договору. Згідно пункту 15 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК України і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника Банку та безпосередньо позичальника. Жодних зауважень чи застережень у позивача на момент укладення та підписання договору не було. Підписання свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені у договорі. Позивач особисто підписала даний договір, зауваження та будь-які заперечення при підписанні не висловлювала, ніякого фізичного чи психологічного тиску на Позичальника працівниками банку не здійснювалось. Більш того, згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Враховуючи викладене, визнання недійсним кредитного договору в цілому з підстав недотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині недопущення включення несправедливих умов чинним законодавством не передбачено. При цьому у позовних вимогах питання щодо визнання недійсними окремих положень оспорюваних договорів, які, на думку позивача, є несправедливими, позивачем не ставиться. Відповідно до п. 7.4. кредитного договору сторони погодили, що недійсність окремих положень цього договору не тягне за собою недійсність договору в цілому тобто це питання було вирішено ще між сторонами при укладанні договору. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому позивачем взагалі не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог. Позивачем не доведено, що спірний договір кредиту містить умови, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін і не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не надано доказів, що оспорювані кредитний та іпотечний договори не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України і підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, оскільки умови договорів на момент їх укладення були погоджені сторонами при їх вчиненні. Підставою недійсності правочину відповідно до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього кодексу. Статтею 203 Кодексу передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Жодний із пунктів статті при укладенні правочину не порушено, а тому кредитний договір (та похідні від нього договори забезпечення) не може бути визнаний недійсним. Представник відповідача просить застосувати строк давності звернення до суду позивача, оскільки з моменту укладання договору та до пред'явлення позову пройшло 9 років при законодавчо встановленому 3 роки. Доказів того коли саме позивач взнала про порушене своє право в судовому засідання вона конкретно не назвала , кредитний договір позивач сумлінно виконувала на протязі всього часу, зазначила, що зрозуміла що її право порушено коли змінився курс долара, але продовжувала виконувати зобов'язання відповідно до кредитного договору, тому суд находить за можливе застосувати строки давності звернення до суду і відмовити в задоволенні позову ще із вказаної підстави. Судові витрати віднести за рахунок Держави. На підставі ст.ст. 203,215,625,638 ЦК України, Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України « Про банки та банківську діяльність»,

Outcome: dismissed