Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

20.02.2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказувала на те, що 14.02.2011 року вона передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000 доларів США під 5% місячних, строком на 1 рік, про що остання написала розписку. Відповідно до умов розписки відповідачка, з урахуванням 5% місячних зобов'язалась повернути через 1 рік, тобто до 14.01.2012 року, 32000 доларів США. Також відповідно до умов розписки, відповідачка, у випадку повернення боргу раніше або пізніше обумовленого строку, зобов'язалась повернути отриману суму з відсотками на момент погашення заборгованості. Крім того, відповідачка зобов'язалась після повернення заборгованості передати позивачці в якості винагороди право власності на земельну ділянку, що належить їй, у розмірі 0,16 га, що знаходиться у м.Ржищів, по вул. Петровського. Передача грошових коштів та написання розписки відбувалось при свідку [PERSON] Станом на момент звернення до суду з позовною заявою відповідачка повністю з позивачкою не розрахувалась, що призвело до порушення зобов'язання. Так, відповідачка в жовтні 2011 року повернула 2000 доларів США в якості відсотків, 27.03.2012 року повернула 6000 доларів США в якості відсотків, 06.12.2012 року повернула 10000 доларів США в якості основного зобов'язання, 13.02.2013 року повернула 5000 доларів США в якості основного зобов'язання. Заборгованість на дату подання позову складає 23000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 13.02.2014 року становить 196650 грн. В позовній заяві позивачка просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь 23000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 13.02.2014 року становить 196650 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивача [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала і просила відмовити в його задоволенні та суду пояснила, що вона повернула позивачці борг в повному обсязі, а 3000 доларів США вона сплатила понад суму боргу за своєю власною ініціативою, оскільки при останній передачі коштів позивачка поскаржилась на скрутне становище. Що стосується тексту розписки, то вона його просто переписала із зразка, який був заготовлений позивачкою. Крім того, ці кошти не були позикою, а були вкладом позивачки в спільну діяльність, оскільки на той час вона займалась розробкою проекту облаштування гірсько-лижного курорту в м. Ржищів і дані кошти були вкладом позивачки в даний проект, про що може свідчити і зазначена в розписці обіцянка винагороди у вигляді земельної ділянки. В судовому засідані представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на обставини зазначені відповідачкою. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідачки про те, що кошти в сумі 20000 доларів США були передані позивачкою відповідачу в якості вкладу в спільну діяльність, оскільки таке твердження не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду та суперечить положенням ст. 1131 ЦК України. Згідно розписки [PERSON] від 14.02.2011 року (а. с. 5), оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні, остання взяла в борг [PERSON] 20000 доларів США строком на 1 рік під 5 % місячних. Зобов'язалась повернути 32000 доларів США до 14.01.2012 року. В разі погашення боргу раніше або пізніше обумовленого строку [PERSON] зобов'язалась повернути суму з процентами на момент погашення боргу. Крім того, зобов'язалась у виді винагороди передати [PERSON] право власності на земельну ділянку в м.Ржищів по вул. Петровського, розміром 0,16 га. . Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Згідно з положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] протягом 2011-2013 років повернула позивачці 20000 доларів США, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні і в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Суд не може прийняти до уваги твердження позивачки про те, що відповідачка повернула ій 15000 доларів США в якості боргу та 8000 доларів США в якості відсотків за користування коштами Що стосується процентів, які обумовлені в розрисці та становлять 5 % місячних, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі Закону) кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент, є фінансовим кредитом, який відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону вважається фінансовою послугою. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно преамбули Декрету Кабінету міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет) цей Декрет установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Декрету резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Валютна операція з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, відповідно до п. "в" ч. 4 ст. 5 Декрету, потребує отримання ліцензії Національного банку України. Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері надання фінансових послуг і відповідно до положень преамбули встановлює загальні правові засади у цій сфері та здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг, в тому числі і надання коштів у позику. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону учасниками ринку фінансових послуг є особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України. При цьому частиною третьою статті 2 Закону встановлено вичерпний перелік суб'єктів фінансових послуг, на діяльність яких не поширюється положення цього Закону: фінансові установи, які мають статус міжурядових міжнародних організацій, Державне казначейство України та державні цільові фонди. У п. п. 16, 18 ч. 1 ст. 1, п. 3 ч. 1 ст. 6, ст. ст. 9, 12, 16-1, 18, 31 та 34 Закону врегульовані відносини, пов'язані з участю фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності, у сфері надання фінансових послуг. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що норми ЦК України, які регулюють відносини, що склались між сторонами і пов'язані з укладенням та виконанням договору позики грошових коштів в іноземній валюті, слід розглядати в сукупності з положеннями Закону та Декрету. Аналіз положень Закону дає підстави вважати, що право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики грошових коштів не поширюється на позикодавців - фізичних осіб. Суб'єкти, які мають право на здійснення операцій з надання фінансових послуг визначені статтею 5 Закону. До них віднесені фінансові установи, а також фізичні особи - підприємці. Останні можуть надавити такі послуги лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону метою надання фінансової послуги є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Надання коштів під процент є отриманням прибутку, що, в свою чергу, є головною ознакою підприємницької діяльності. Здійснення фізичною особою права на підприємницьку діяльність відповідно до частини другої статті 50 ЦК України можливо за умови її державної реєстрації, тобто набуття статусу фізичної особи - підприємця. Отже, Закон, встановлюючи суб'єктний склад здійснення операцій з надання фінансових послуг, обмежив фізичних осіб, які не є підприємцями, у здійсненні діяльності, яка за своїми ознаками є підприємницькою. За таких обставин суд приходить до висновку, що фізична особа не може надавати фінансову послугу, метою якої є отримання прибутку у вигляді процентів від суми позики. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed