Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

До суду надійшла зазначена позовна заява, яка мотивована тим, що позивач являється власником житлового будинку з господарчими будівлями, що розташований по [ADDRESS] . У данному житловому будинку крім позивача зареєстрована також його колишня дружина [PERSON] , яка за місцем реєстрації з 2009 року не проживає. Так як позивач має намір продати належний йому на праві власності будинок, а відповідачка в добровільному порядку знятися з місця реєстрації не бажає, тому [PERSON] вимушений звертатись до суду з позовом про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням. 15.02.2021 до Хмільницького міськрайонного суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя. Зустрічний позов мотивований тим, що з 04.02.1993 по 26.06.2006 [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] .. Після закінчення навчання у м. Вінниця з 1994 року позивачка переїхала до с. Ш.Гребля Хмільницького району, де разом із [PERSON] почала проживати в будинковолодінні його батьків: [PERSON] та [PERSON] , що розташоване по [ADDRESS] і складалось з житлового будинку "А", розміром 13.2 м. на 6.7 м., та господарських будівель: вбиральні "Г", льоху "Е", хлівів "К" та "Л". В 1994 році разом із чоловіком, з дозволу його батьків, без оформлення відповідних документів, сторони почали будівництво нового житлового будинку, побудували фундамент. З 1995 по 1997 будинок був зведений повністю та покритий шифером, а в 1998-1999 роках були проведені внутрішні роботи. З серпня 2004 по жовтень 2005 сторони побудували хлів. Усі будівельні матеріали були придбані за спільні кошти та кошти, що надавались як допомога від батьків. В 1999 сторони з дітьми перейшли проживати в новозбудований житловий будинок, батьки ж [PERSON] залишились проживати в старому будинку. [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] - [PERSON] . Після їх смерті житловий будинок, в якому вони проживали, за цільовим призначенням не використовувся. Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , протягом 2005-2010 років загальними та адміністративними судами різних інстанцій розглядалися спори, що стосувалися спірних будівель по [ADDRESS] . Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2010 року в задоволенні позову про визнання права власності за [PERSON] на самочинно збудовані: житловий будинок "А" розміром 13.2 м. на 6.7 м. та господарськ будівлі: вбиральня "Г", льох "Д", навіс "Є", хліви "К" та "Л"; житловий будинок "Б" розміром 9 на 12.9 кв.м., хлів "В", що знаходиться по [ADDRESS] , відмовлено. В задоволенні позову [PERSON] про визнання самочинно збудованого будинку "Б" та хліва "В", розташованих по [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та хліва - відмовлено. Із матеріалів позовної заяви [PERSON] про позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням позивачка дізналася про те, що її колишньому чоловіку 09.04.2015 було видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на нерухоме майно по [ADDRESS] . Проте, враховуючи, що житловий будинок "Б", загальною площею 91.3 кв.м., житловою площею 44.8 кв. м. та сарай "В" по [ADDRESS] були побудовані під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , позивачка брала участь в будівництві зазначеного нерухомого майна, тому вона просить визнати за нею право власнсті на 1/2 його частину. 15.02.2021 до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області надійшов відзив [PERSON] , в якому вона не погоджується з позовними вимогами [PERSON] про позбавлення її права користування житловим приміщенням, так як один із житлових будинків по [ADDRESS] , а саме будинок "Б", загальною площею 91.3 кв. м., житловою площеню 44.8 кв. м., 1997 року будівництва, та сарай "В" є її та [PERSON] спільною сумісною власністю, а тому тривале непроживання у вказаному будинку не свідчить про відмову від власності на нього. Ухвалою суду від 19.03.2021 було здійснено перехід у справі від спрощеного до загального провадження, призначено підготовче судове засідання. 08.04.2021 було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 14.07.2021 до суду надійшла заява [PERSON] про застосування строків позовної давності при вирішенні цивільного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] свої вимоги підтримує та просить задоволити, вказуючи, що будинок будували його покійні батьки, оскільки ні у нього, ні у відповідача коштів не було. Будинок будувався на земельній ділянці, яка належала також батьку. Відповідач до будівництва будинку відношення не мала. Проживала в ньому за згодою батька. Після смерті батька все належне йому майно він прийняв у спадщину, в тому числі і спірний будинок з якого відповідач у 2009 році після розірвання шлюбу виселилась добровільно, тягар його утримання не несе, вона мешкає у власному житлі створивши іншу сім"ю. Представник позивача за первісним позовом - адвокат Мироненко В.О. в судовому засіданні підтримує первісний позов та заперечує щодо зустрічного, зазначаючи, що спірний будинок належав батькам позивача та саме вони його будували. Відповідач вселилась у вказаний будинок за згодою батьків позивача як його дружина, проте участі у його будівництві не брала. Будинок будувався на земельній ділянці, яка належала батьку позивача, проте без належних дозволів. Після смерті батька, позивач успадкував все його майно, в тому числі і земельну ділянку, а власником будинку став, виконавши вимоги будівельної амністії у 2015 році, тобто право власності на вказане майно у нього виникло після 6 років з моменту розірвання шлюбу між сторонами. Будучи власником будинку, він одноособово несе тягар його утримання, оскільки відповідач з 2009 року в ньому не проживає, а тому просить задоволити первісний позов оскільки відповідачка втратила право користування житлом, не проживаючи у ньому з 2009 року. Відповідачка належних доказів, які б свідчили про те, що спірний будинок був збудований саме сторонами в період їх шлюбу не надала. Відповідач за первісним позовом в минулих судових засіданнях первісний позов не визнала, зазначивши, що будинок в [ADDRESS] є спільним майном подружжя, збудованим в період перебування сторін у шлюбі, а тому вона не може бути позбавлена права користування ним. Додала, що після розлучення з [PERSON] проживати в даному будинку не могла через постійне фізичне та психічне насилля колишнього чоловіка, на даний час вона має власне житло. Представник відповідача за первісним позовом - адвокат Захарченко В.М. заперечує щодо задоволення первісного позову, вказуючи, що позовні вимоги [PERSON] не відповідають вимогам закону. Крім того, зазначає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був збудований в період шлюбу, та його реєстрація в 2015 році не спростовує вказаного факту. Будинок будувався нею та її чоловіком на земельній ділянці батьків [PERSON] , які дали на це згоду. Як її батьки так і батьки її колишнього чоловіка лише допомогали в будівництві. В новозбудований будинок батьки [PERSON] не вселялись, оскільки продовжували проживати в старому будинку збудованому на одному подвір"ї з новим. Будинок, який був збудований під час шлюбу сторін, відповідач оформив на себе після розірвання шлюбу в 2015 році, як новостворене майно, а не як спадкове. З державних актів на землю та рішення сесії про затвердження технічної документації не вбачається, що земельна ділянка прийнята у спадщину [PERSON] . Строк позовної давності відповідачем [PERSON] не пропущено, оскільки про порушення своїх прав як співвласника майна, вона дізналась зі змісту позову про втрату нею користування житлом. спільно збудований з [PERSON] будинок вона залишила через сварки і бійки з колишнім чоловіком. Враховуючи викладені обставини представник просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку "Б" по [ADDRESS] . Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши наявні в справі докази, оглянувши надані на запит суду докази: інвентарну справу № 451 на будинковолодіння по [ADDRESS] , цивільні справи № 149/803/14-ц, № 2-1262/2010, 2-482/2007, встановив таке: [PERSON] є власником нерухомого майна по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , [NUMBER] від 09.04.2015 року (копія на а.с.4-6). Відповідно до вказаного свідоцтва складовими частинами об"єкта нерухомості є житловий будинок "А", загальною площею 72.6 кв. м., житловою площею 68.3 кв. м., ганок з навісом, житловий будинок "Б" , загальною площею 91.3 кв. м. , житловою площею 44, 8 кв. м., ганок з навісом, сарай "В", убиральня "Г", погріб "Д", навіс "Е", сарай "К", сарай "Л", яма для кормів "М", огорожа з хвірткою 1, огорожа 2, огорожа 3, криниця 4. Згідно відомостей технічного паспорта рік побудови житлових будинків 1924 та 1993. З відповіді АПНВП "Візит" № 871 від 09.02.2021 на адвокатський запит вбачається, що відомості до технічного паспорта вносились зі слів замовника [PERSON] (копія на а.с. 91). Також [PERSON] є власником земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарськх будівель і споруд, площею 0.2500 га, та для ведення особистого селянського господарства, площею 0.1277 га, що розташовані по [ADDRESS] (копії на а.с. 24-27,98, 177-180). Вказані земельні ділянки були передані рішенням Широкогребельської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 09.12.1993 року у власність його батька [PERSON] та набуті позивачем за первісним позовом за рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 29.10.2010 у зв"язку із прийняттям спадщини після смерті батька (копія на а.с.171, 172-173). У відповідності до заповіту [PERSON] все своє майно заповів [PERSON] (а.с. 176) Розпорядженням сільського голови Широкогребельської сільської ради № 3 від 19.02.2016 вулиця Леніна в с. Широка Гребля Хмільницького району Вінницької області була перейменована у вулицю Центральну (а.с. 176). З відомостей будинкової книги (копія на а.с.11-14) та витягів з погосподарської книги Широкогребельської сільської ради № 2 (а.с. 28, 69-72) вбачається, що [PERSON] починаючи з 11.06.1990 року зареєстрований по [ADDRESS] , за цією ж адресою з 22.12.1997 року по теперішній час зареєстрована також [PERSON] - колишня дружина [PERSON] , з якою він перебував у шлюбі з 04.02.1993 року по 07.06.2006 року (копія на а.с. 23, 60). Головою вказаного домогосподарства відповідно до витягів з погосподарської книги Широкогребельської сільської ради № 2 до дня своєї смерті ( [INFO] був батько [PERSON] - [PERSON] , а після смері останнього головою домогосподарства став його син . З відповіді Хмільницької міської ради від 10.02.2021 № 24-16/13 на адвокатський запит вбачається існування двох житлових будинків по [ADDRESS] . Рік побудови першого житлового будинку, площею 68.3 кв. м., - 1948, другого, що площею 91.3 кв. м., - 1997. Будинкові книги для реєстрації громадян по кожному будинку окремо не велись (копія на а.с. 90). Спори про право власності на нерухоме майно по [ADDRESS] неодноразово розглядались судами. Так, постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області було визнано нечинним та скасовано рішення виконавчого комітету Широкогребельської сільської ради № 49 від 23.08.2005 і № 70 від 24.10.2005 про узаконення самовільно побудованого жилого будинку, розміром 9 х12.9 кв. м. та хліва, розміром 45.0 х4.55 кв. м., 4.60 х7.55 кв.м. по [ADDRESS] і визнання вказаних будівель належними померлому [PERSON] з видачею свідоцтва про право власності, визнано нечинним та скасовано розпорядження голови Хмільницької райдержадміністрації № 486 від 29.09.2005 в частині узаконення самовільно побудованого жилого будинку, розміром 9 х12.9 кв. м. та хліва, розміром 4.55 х 8.45 кв. м., 4.60 х7.55 кв.м. по [ADDRESS] , які належали померлому [PERSON] , розпорядження голови Хмільницької райдержадміністрації № 487 від 03.10.2005 в частині утворення державної приймальної комісії і затвердження Акту державної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об"єкта - індивідуального житлового будинку, де замовником є [PERSON] (справа № 2-482/2007). (а.с. 197) Згідно копії довідки , виданої Широкогребельською сільською радою від 2006 року в будинку по [ADDRESS] до 1999 року проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В новий будинок батьки не переїжали (а.с. 198) В пусковій газовій відомості зазначено абонентами сторони (а.с. 175-200). Згідно технічної документації із землеустрою [PERSON] здійснював приватизацію земельних ділянок по [ADDRESS] в порядку спадкування (а.с. 210-234) Згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2010 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Широкогребельської сільської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно: житлові будинки "А" і "Б" з відповідними господарчими будівлям по [ADDRESS] , було відмовлено, як і в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку "Б" та хліва "В", що по [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя. Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вищевказане нерухоме майно є самочинним будівництвом і не може бути предметом цивільних правовідносин (копія на а.с. 61-64, 126-128). Згідно довідки Широкогребельської сільської ради № 799 від 28.10.2019 [PERSON] з 2007 року фактично не проживає за місцем реєстрації (а.с. 22). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Вирішуючи заяву [PERSON] щодо застосування строків позовної давності за зустрічними вимогами [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, слід виходити з того, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права. Твердження [PERSON] про те, що [PERSON] ще з 2009 року знала про порушення свого права, що підтверджується рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18.12.2009 року та рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 02.02.2010 року, суд вважає помилковим, так як предметом спору, що розглядався вказаними судами, було самочинне будівництво, що не є об"єктом цивільного обороту. Відповідно до п. 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Про те, що нерухоме майно по [ADDRESS] набуло статусу об"єкта цивільних правовідносин [PERSON] стало відомо з моменту ознайомлення з копією позовної заяви [PERSON] про позбавлення її права користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що позовна заява про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя подана з дотриманням трирічного строку позовної давності. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частини перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться в ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, чинного до 01 січня 2004 року, де передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Тобто, зі змісту вказаних статтей вбачається презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В зустрічній позовній заяві [PERSON] посилається на те, що житловий будинок "Б", загальною площею 91.3 кв. м. , житловою площею 44, 8 кв. м., та сарай "В" по [ADDRESS] були побудовані в період перебування її у шлюбі з [PERSON] , а тому, не зважаючи на те, що нерухоме майно було зареєстроване після розірвання шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] в судовому засіданні заперечує будь-яку участь колишньої дружини у будівництві житлових будинків та господарських споруд по [ADDRESS] , стверджуючи, що нерухоме майно за вказаною адресою будувалось його батьком - [PERSON] . Матеріалами справи підтверджено, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.2500 га, за адресою: [ADDRESS] , передавалась у власність батьку позивача за первісним позовом [PERSON] , останній також до 2006 року значився головою домогосподарства по [ADDRESS] . Факт того, що будинкові книги для реєстрації громадян по будинку [PERSON] " окремо не велись (копія на а.с. 90) свідчить про єдиного власника вказаних будівель і відсутність підстав для їх окремого ведення. Оформлення спірного нерухомого майна було здійснене [PERSON] після розірвання шлюбу і стало можливим лише в результаті оформлення за ним права власності в порядку спадкування за батьком земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.2500 га, за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, а також те, що державна реєстрація житлових будинків та господарських споруд по [ADDRESS] була проведена після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , з матеріалів справи не вбачається належності комусь із подружжя в період з 1993 по 2006 (період перебування сторін у шлюбі) будинку "Б" та сараю "В" по [ADDRESS] , доказів будь-якої участі сторін в їх будівництві в цей період не надано, а тому суд приходить до висновку про недоцільність застосування до данних правовідносин презумпції спільності права власності подружжя на майно, що набуте ними в період шлюбу, на яку посилається [PERSON] .. Доказування у даних правовідносинах має грунтуватись на загальних засадах. Фотокартки надані позивачем за первісним позовом, копії довідки Широкогребельської сільської ради від 2006 року та ордерів на відпуск лісопродукції (а.с. 73-74, 198, 201) жодним чином не спростовують встановлені в судовому засіданні обставини Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч вимогам законодавства , [PERSON] жодним чином не довела факт того, що будинок " [ADDRESS] був побудований нею чи її чоловіком [PERSON] , будь-які докази її причетності до створення вказаного нерухомого майна матеріали справи не містять. Беручи до уваги викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя. Що стосується позовних вимог [PERSON] , то суд зазначає таке. Згідно ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Як визначено частиною 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, приходить висновку, що відповідачка зареєструвала місце свого проживання по [ADDRESS] на правах члена сім`ї власника, проте понад один рік, а саме з 2007 року, остання не проживає в належному позивачу житловому будинку, підстав збереження за нею жилого приміщення понад встановлені законом строки не встановлено, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed