Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликається на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/2 житлового будинку. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до якої увійшла 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На випадок своєї смерті спадкодавець заповіту не склав, а тому спадкування здійснюється за законом. Його дружина [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, проживаючи із ним на час відкриття спадщини, фактично прийняла її та стала власником цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однак своїх спадкових прав у встановленому законом порядку не оформила. [INFO] померла [PERSON] та після її смерті відкрилась спадщина на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. На випадок своєї смерті спадкодавець [PERSON] залишила заповіт відповідно до якого заповіла цей житловий будинок своєму синові, а її чоловікові - [PERSON] , який вказане спадкове майно не прийняв, оскільки помер [INFO] , заповівши позивачу все належне йому майно та все те на що він за законом матиме право. Відтак, остання, як єдиний спадкоємець, яка виявила бажання отримати свідоцтво про право на спадщину, звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте отримала відмову у видачі такого у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав померлому та є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє позивача можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому остання змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача Журавнівської селищної ради Жидачівського району Львівської області - Вітер В.В. подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності представника селищної ради. Позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Відповідно до ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом № 199 від 21 липня 2016 року з погосподарської книги смт. Журавно Жидачівського району Львівської області, що станом на 30 червня 1990 року у житловому будинку [ADDRESS] проживали: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина) (арк. справи11). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин ) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств "колгоспний двір", членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина). Частка кожного члена двору становила 1/2. У судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 14.06.2016 року, що [INFO] , в селищі Журавно Жидачівського району Львівської області, у віці 94 рік, помер [PERSON] , про що [INFO] зроблено відповідний актовий запис за № 62 виконавчим комітетом Журавнівською селищної ради Жидачівського району Львівської області (арк. справи 24). Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч.2ст.1220 ЦК України. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до якої увійшла, належна йому, як члену колгоспного двору, 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З наявної в матеріалах справи довідки №1462 від 21.07.2016, яка видана Журавнівською сільською радою Жидачівського району Львівської області вбачається, що на випадок своєї смерті спадкодавець [PERSON] заповіту не залишив (арк.справи 12). Відповідно до частин 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З долученої до матеріалів справи копії довідки № 1462 від 21.07.2016 року, яка видана Журавнівською селищною радою Жидачівського району Львівської області, вбачається що [PERSON] , яка є дружиною спадкодавця [PERSON] , проживала разом із останнім на день смерті (арк. справи 12) . Згідно із ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відтак, [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги, спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняла, незважаючи на те, що юридично її не оформила. Відповідно вона стала власником цілого житлового будинку в [ADDRESS] . Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [PERSON] померла [INFO] , в селищі Журавно Жидачівського району Львівської області, у віці 96 років, про що 02 вересня 2015 року в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 33 та виконавчим комітетом Журавнівської селищної ради Жидачівського району Львівської області, від 02 версня 2015 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (арк. справи 26). Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. З наявних в матеріалах справи дублікату заповіту від 08 березня 2015 року, вбачається, що [PERSON] , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: "належний мені житловий будинок разом з надвірними спорудами та земельною ділянкою для їх обслуговування, розташовані у [ADDRESS] , заповідаю своєму синові [PERSON] " (арк.справи 25 ). Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Таким чином, [PERSON] став спадкоємцем за заповітом, якому спадкодавець [PERSON] заповіла належний їй житловий будинок. У судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] , в селищі Журавно Жидачівського району Львівської області, у віці 71 рік, помер [PERSON] , про що 17 жовтня 2015 року зроблено відповідний актовий запис за № 39 та виконавчим комітетом Журавнівською селищної ради Жидачівського району Львівської області, від 17 жовтня 2015 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ( арк. справи 28). Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. За приписами ч.1 ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців( спадкова трасмісія). Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до якої, окрім іншого, в порядку спадкової трансмісії, увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 05 жовтня 2015 року, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: "все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати мені на день моєї смерті, і на що я за законом матиму право заповідаю дружині [PERSON] ". Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований (арк.справи 48). Також в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що позивач у справі є дружиною померлого та відповідно спадкоємцем за заповітом. Вказаний факт додатково підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] від 23 квітня 1968 року (арк. справи 50) . Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із постановою завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторою Львівської області №102/02-31 від 05 березня 2019 року, встановлено факт звернення [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті чоловіка [PERSON] у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться на [ADDRESS] , що належав померлому та є спадковим майном (арк. справи 61). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; те, що позивач оформити право власності на спадкове майно(садибний(індивідуальний) житловий будинок), в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved