Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

23.12.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення заборгованості. Ухвалою судді Радомишльського районного суду Житомирської області від 13.01.2021 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. В обґрунтування позову банк зазначив, що 25.06.2014 року між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" (з 14.06.2018 року - акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк") та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого позичальнику надано банківські послуги та встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок, відповідно до "Умов та правил надання банківських послуг" та "Тарифів банку", зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач свої зобов`язання не виконав, істотно порушивши умови договору, внаслідок чого станом на 28.10.2020 року заборгованість перед позивачем становить 19097,30 грн., з яких 12699,32 грн. тіло кредиту, 3667,32 грн. відсотки за користування кредитом та 2730,66 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625. Представник позивача подав заяву в якій зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи без виклику сторін. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановлений законом спосіб. Своїм правом на подання відзиву не скористався. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не подавав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 25.06.2014 сторони уклали\~\~кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій\~ [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Правилами надання банківських послуг і Тарифами, складає між сторонами Договір про надання банківських послуг. В підписаній сторонами Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25.06.2014 не зазначені ні сума наданого кредиту, не зазначено узгоджений розмір кредитного ліміту, не визначено тариф обслуговування кредитної карти, процентна ставка, відсутні умови договору про нарахування комісії та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Суд не бере до уваги долучену до позовної заяви роздруківку, яка містить в тому числі і інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, оскільки з її змісту не вбачається до якого саме кредитного договору вона відноситься. Інформація підписана відповідачем через чотири роки після отримання кредиту, а саме 06.07.2018 року та як зазначено в самій роздруківці (п.7) ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 21.07.2018, тобто дійсна 15 днів (а.с.15,16 та зворот). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами та штрафні санкції обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтвердження того, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов сприймав відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Крім того, суд враховує, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою, як споживачем банківських послуг. Згідно з п.22 ч.1 ст.1\~ЗУ «Про\~захист прав\~споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення договору), споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підпр иємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. За змістом Постанови Великої Палати ВС по справі № 342/180/17-ц, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог ч.2 ст.11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. В даному випадку також\~неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої\~статті 634 ЦК України\~за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові Великої Палати від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованих позивачем відсотків та штрафних санкцій, а тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої\~ статті 530 ЦК України\~за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Стаття 527\~ЦК України визначає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У зв`язку із тим, що відповідач отримав кредитні кошти і у нього виникло зобов`язання повернути їх, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, в розмірі фактично отриманих ним кошти в межах кредитного ліміту. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові 27 серпня 2020 року від у справі №\~188/1815/17. Згідно наданих позивачем розрахунків заборгованості відповідача (а.с.09-11), заборгованість по тілу кредиту на момент звернення до суду становила 12699,32 грн. З виписки операцій по картковому рахунку відповідача, який долучений до матеріалів справи вбачається, що банком, без наявності належним чином укладеного із відповідачем договору, здійснювалось списання з кредитного карткового рахунку відсотків за користування кредитним лімітом, що призвело до збільшення розміру тіла кредиту, хоча відповідач цих коштів для власних потреб не отримував (а.с. 64-65 та зворот). Безпідставно відраховані відсотки за використання кредитного ліміту покладено в основу розрахунку заборгованості по тілу кредиту поданого до позовної заяви і суперечить наявним між сторонами правовим відносинам. В той же час, відповідно до довідки банку, долученої до позовної заяви Про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , 06.07.2018 року банк збільшив кредитний ліміт відповідача до 10\~000 грн. В подальшому банк кредитний ліміт не збільшував, а 08.07.2019 року зменшив ліміт до 0,00 грн. (а.с. 13). Термін дії отриманої [PERSON] кредитної картки становить по 10/21 року (а.с. 12). З виписки операцій по картковому рахунку відповідача, вбачається, що остання операція за якою [PERSON] отримала кредитні кошти для власних потреб відбулась 29.09.2018, шляхом зняття готівки в банкоматі за адресою [ADDRESS] (а.с. 64 зворот). З урахуванням останьої операції сума заборгованості по отриманих для власних потреб відповідачем коштів становила 9901,39 грн., в межах наданого банком кредитного ліміту. За період з 01.10.2018 по 01.03.2020 відповідач коштів для власних потреб не отримувала, а лише здійснювала погашення отриманого кредиту. Загальна сума повернених банку відповідачем коштів становить 5436,00 грн., Таким чином суд вважає доведеним отримання коштів відповідачем в розмірі 9901,39грн. та повернення відповідачем банку коштів у сумі 5436,00 грн. Сума неповернених коштів становить 4465,39 грн. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нараховані позивачем 12699,32 грн. заборгованості по тілу кредиту, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial