Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

В лютому 2015 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на її користь 120 000 грн. в рахунок відшодування моральної шкоди, завданої незаконними діями рішеннями органів прокуратури, суду і досудового розслідування. На обґрунтування позову послалася на те, що з 11.04.2006 вона працювала на посаді майстра ремонтно-будівельного цеху на "Шахі "Відродження" ДП "Львіввугілля". 06.10.2008 на шахті стався нещасний випадок із учнем маляра, який проходив практику. 09.09.2009 прокурором Сокальського району Львівської області по даному факту була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.271 КК України. 15.02.2010 постановою слідчого дана справа була порушена стосовно неї, та 16.02.2010 винесено постанову слідчого про притягнення як обвинуваченої та винесено постанову про обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. 24.02.2020 постановою слідчого за погодженням з прокурором її було відсторонено від посади майстра будівельного цеху ВП "Шахта "Великомостівська" ДП "Львіввугілля". В подальшому вона була переведена маляром господарської дільниці та 03.09.2010 змушена була звільнитись. 29.12.2011 вироком Сокальського районного суду Львівської області її було визнано винною за ч.2 ст.271 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов"язані із організаційно-розпорядчими функціями на 1 рік, та залишено без змін запобіжний захід - підписку про невиїзд. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2012 вказаний вирок було скасовано та справу направлено на новий розгляд. 28.11.2013 постановою Сокальського районного суду Львівської області кримінальні справу повернуто прокурору на додаткове розслідування. 22.09.2014 постановою Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області кримінальне провадження № 12014140310000565 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. Вказує, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури в період з 22.02.2010 по 22.09.2014 тобто 1674 дні стосовно неї діяв запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, і вона незаконно знаходилась під слідством. Крім того, протягом 1547 днів вона була позбавлена права на працю, так як була відсторонена від посади. Стверджує, що їй було завдано значної моральної шкоди у вигляді порушення нормальних життєвих стосунків з близькими, знайомими, колегами по роботі, що змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того вона перенесла душевні страждання, була позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тому, виходячи із кількості місяців перебування під слідством та мінімального розміру заробітної плати, вважає, що в її користь підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 120000 грн.. 20.02.2015 у справі було відкрито провадження суддею Мелешко С.І.. 06.04.2015 та 07.04.2015 представник відповідача ГУ МВСУ у Львівській області подав заперечення на позов (а.с.92-93, 105-108 т.1). Ухвалою від 06.04.2015 провадження у справі було зупинено до вирішення кримінального повадження №12014140310000565 від 04.06.2014 за ч.2 ст.271 КК України. 08.09.2015 справа була передана шляхом повторного авторозподілу судді Грабовському В.В .. На запит суду було встановлено, що матеріали кримінального повадження №12014140310000565 станом на 28.02.2017 перебували на експертизі. 14.03.2017 справа була передана шляхом повторного авторозподілу судді Крілю М.Д .. 08.06.2018 провадження у справі було відновлено за клоптанням позивачки у звязку із винесенням постанови 05.05.2018 про закриття кримінального провадження №12014140310000565. 02.07.2018 представник відповідача Сокальського районного суду Львівської області подав відзив на позовну заяву (а.с.167-169 т.1). 02.07.2018 розгляд справи відкладався за клопотанням представника позивачки. 05.07.2018 представник відповідача Прокуратури Львівської області подала письмові пояснення відносно позову. 16.07.2018 у справі було замінено відповідача з ГУ МВСУ у Львівській області на Головне управління МВС України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області. 21.07.2018 позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути на її користь 800 000 грн. моральної шкоди. 27.07.2018 розгляд справи відкладався за клопотанням представника відповідача - прокурора Радчук М.М. для ознайомлення із заявою про збільшення позовних вимог. 24.10.2018 справу передано від судді Кріля М.Д. шляхом повторного авторозподілу. 04.12.2018 по справі призначено психологічну експертизу, провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи. 02.01.2020 до суду надійшов висновок експерта. 08.01.2020 поновлено провадження у справі. 13.02.2020 позивачка подала заяву про уточнення розміру відшкодування моральної шкоди, просила стягнути 2 537 667,90 грн. моральної шкоди. 14.04.2020 розгляд справи відкладався за клопотанням представника відповідача ГУ МВСУ у Львівській області. 02.06.2020 представник відповідача Сокалького районного суду Львівської області подав клоптання про розгляд справи у його відсутності, вказав, що позовні вимоги не визнають та заперечують проти їх задоволення. 18.06.2020 підготовче провадження було закрито та призначено справу для розгляду по суті на 31.08.2020. 31.08.2020 позивачка та її представник позов підтримали,просили з врахуванням змін задовольнити позовні вимоги. Позивачка пояснила суду, що через тривалий розгляд кримінального провадження у неї погіршився стан здоров"я. У неї діагностували рак, до теперішнього часу вона проходить хіміотерапію. Їй довелось пережити багато моральних страждань. Представник позивачки додаткового пояснив, що з 22.02.2010 позивачка була притягнута у справі як обвинувачена. Їй було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. В подальшому її було відсторонено від посади, перевели на нижчу посаду, що змусило її звільнитись. 29.12.2011 вироком Сокальського суду її було визнано винною за ч.2 ст.271 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади. Ухвалою апеляційного суду від 27.11.2012 вказаний вирок було скасована та справу направлено на новий розгляд. 28.11.2013 постановою Сокальського суду справу повернуто прокурору на додаткове розслідування. 22.09.2014 кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. Однак, в подальшому дане провадження було відновлене, та повторно закрите у 2018 році. Вказує, що з 2010 року по 2017 рік позивачка була фактично незаконно обмежена у праві пересування через запобіжний захід. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила. Вказала, що органом слідства вживались усі дії для встановлення істини у даній справі, передбачені чинним законодавством. Вважає, що діями та рішеннями органів досудового розслідування не було завдано шкоди позивачці. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вказав, що позивачка зверталась до Європейського суду з прав людини з приводу порушень її прав під час розгляду даної справи та їй присуджено грошове відшкодування у розмірі 3900 євро.. Тому вважає даний позов безпідставим. Представники відповідачів подали відзиви на позовну заяву, в яких просили відмовити позивачу у задоволенні її позову. Вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Постановою слідчого прокуратури Сокальського району від 16.02.2020 [PERSON] притягнуто як обвинувачену по кримінальній справі та пред"явлено їйобвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.271 КК України (а.с.6 т.1). 24.02.2010 постановою слідчого за погодженням з прокурором позивачку було відсторонено від посади майстра будівельного цеху ВП "Шахта "Великомостівська" ДП "Львіввугілля" (а.с.7 т.1). Згідно із наказом директора ВП "Шахта "Великомостівська" ДП "Львіввугілля" від 29.06.2010 [PERSON] була відсторонена від посади майстра будівельного цеху (а.с.22 т.1). В подальшому 14.07.2010 вона була переведена маляром господарської дільниці ВП "Шахта "Великомостівська" ДП "Львіввугілля" та 03.09.2010 звільнена за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с.36-38 т.1), заявами та наказами (а.с.45-50). 29.12.2011 вироком Сокальського районного суду Львівської області [PERSON] було визнано винною за ч.2 ст.271 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов"язані із організаційно-розпорядчими функціями на 1 рік, та залишено без змін запобіжний захід - підписку про невиїзд (а.с.8-10 т.1). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2012 вище вказаний вирок було скасована та справу направлено на новий розгляд. 28.11.2013 постановою Сокальського районного суду Львівської області кримінальні справу повернуто прокурору для організації додаткового розслідування (а.с.11-12 т.1). 22.09.2014 постановою заступника начальника СВ Сокальського РВ ГУМВСУ у Львівській області кримінальне провадження № 12014140310000565 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України було закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення (а.с.13-14 т.1). 18.12.2014 постановою прокурора Сокальського району було скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 12014140310000565 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України (а.с.83 т.1). Як вбачається із копії постанови від 05.05.2018 кримінальне провадження № 12014140310000565 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України відносно позивачки було зарите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.141-142 т.1). Як вбачається із матеріалів справи, позивачка зверталась до слідчого та прокурора з клопотаннями про закриття кримінального провадження відносно неї, а також зі скаргами та листами щодо тривалого розслідування, в тому числі і до Адмінінстрації Президента, Верховної ради України, Європейського суду з прав людини. З копії рішення Європейського суду з прав людини від 03.05.2018 встанновлено, що позивачка зверталась з приводу надмірної тривалості кримінального провадження, і судом було постановлено порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції, та статті 2 Протоколу №4 до Конвенції та призначено їй 3900 євро сатисфакції (а.с.223-229 т.1). З листа №491 директора комунального підприємтсва "Центр первинної медико-санітарної допомоги м.Червонограда" від 06.08.2018 згідно із інформацією в карті амбулаторного хворого [PERSON] стан її здоров"я погіршився з середини 2010 року. Відмічалось порушення сну, явища депресії, підвищена тривожність і збудливість, рецидивуючий перебіг хронічного бронхіту. В серпні 2010 [PERSON] зверталась до психолога, яким було встановлено діагноз "Синдом розгубленості" та призначено лікування з рекомендацією нагляду психіатра. Встановлено ІІІ групу інвалідності. Знахожиться під наглядом онколога,сімейного лікаря з діагнозом "Обструктивне захворювання легень ІІІ ст. середньої важкості. Прикореневий пере бронхіальний склероз, ДН ІІ ст., емфізема легень; - С- 50 правої молочної залози ст.ІІІ клінічної групи ІІІ (постійний прийом лікування); - Гіпертрофічна хвороба ІІ ст. 2 ст. ризик ІІІ. Гіпертензивне серце, ІХС, стабільна стенокардія напруги, ІІ ФК. Дифузний кардіосклероз. Хронічне НК ІІ А ст.; - Астено-невротичний синдром розладу сну...". Згідно із листків непрацездатності в період з 19.07.2010 по 13.08.2010, та з 25.08.2010 по 03.09.2010 позивачка була непрацездатною. Як вбачається із характеристики [PERSON] з місця праці, остання, працюючи на шахті "Великомостівська" на посаді майстра будівельного цеху зарекомендуваа себе як грамотний та відповідальний працівник, в роботі ініціативна, виконавча і дисциплінована, добросовісна, володіє високим рівнем професійних навиків. Згідно із довідкою до акту огляду МСЕК №124761 від 05.12.2012 позивачка є інвалідом ІІІ групи загального захворювання (а.с.235 т.1). З висновку експерта за результатами проведеної судово-психологічної ескпертизи №6268 від 27.12.2109 встановлено, що [PERSON] внаслідок незаконних дій органів прокуратури, суду і досудового розслідування у зв"яку із незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності у скоєнні тяжкого злочину та незаконного застосування до неї запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, які позивачка змушена була переносити у зв"язку із такою протиправною поведінкою відносно неї, приниженні її честі, гідності та ділової репутації, завдало психологічні страждання як правова основа поняття моральної шкоди, що призвели до руйнування адаптативного рівня її життєдіяльності, тривалих негативних змін у основних сферах особистості, призвели до порушення її нормальних життєвих зв"язків, та до необхідності прикладання нею додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, обмеження свободи у вигляді підписки про невиїзд, відсторонення від займаної посади, тривале залучення у ретравматизуючі судові засідання, судове слідство, необхідність правового захисту викликали гострий стрес небезпеки та невпевненості, розгубленість, страх, потребу у захисті, напруженість та неспокій, відчуття безпомічності та краху життя, принження, обурення та відчай, які призвели психічну діяльність позивачки на межу психологічної демобіліцізації самоконролю, викликали внутрішню нестабільність та хвилювання, стійке та виражене внутрішнє напруження, глибоку образу, сором, замкненості в собі, тощо. [PERSON] завдано моральної шкоди, орієнтовно рекомендований розмір компенсації якої може становити 537,3 мінімальних заробітних плат на момент винесення рішення судом (а.с.2-12 т.2). Також суду були надані письмові пояснення свідків. Так, з письмових показів [PERSON] встановлено, що остання є дочкою позивачки. Остання вказала, що її мати дуже близько сприйняла усю ситуацію по справі, не могла змиритись із тим, що її хотіли зробити винною, переживала. В результаті цього у неї порушився сон, апетит, проявилась депресія, у зв"язку із чим вона вимушена була возити її до психотерапевта у м.Львів. Мати почала частіше хворіти хронічними захворюваннями, отримала інвалідність, а в 2015 році у неї виявили онкозахворювання. [PERSON] у письмових поясненнях зазначила, що є сусідкою позивачки. Остання завжди була життєрадісна, весела. Однак після порушення відносно неї справи вона перестала спілкуватись з людьми, стала замкнута. Вона дуже переживала через відсторонення від посади, перебування на підписці про невиїзд, звільнення з роботи і засудження. Колишня колега по роботі позивачки - [PERSON] у письмових поясненнях вказала, що у 2010 році було дуже помітно зміни фізичного та психіного здоров"я [PERSON] , вона стала замкнута через порушення відносно неї криміального провадження, постійно перебувала в стресі, переживала за свою репутацію, через що в подальшому звільнилась з роботи. З письмових пояснень чоловіка позивачки [PERSON] встановлено, що через кримінальну справу дружина весь час плакала, переживала душевні стражданння, зверталась до психотерапевта, приймала заспокійливе. Позивачка, стверджуючи, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури, їй завдано значної моральної шкоди, яка полягає у її психічних стражданнях, перебуванні протягом усього часу досудового та судового слідства по справі у пригніченому стані та у стані безперервного нервового стресу, звернулась до суду із даним позовом. Також просила врахувати, що вона була відсторонена від посади, в подальшому переведена на нижчу посаду та була вимушена в результаті через це звільнитись з роботи. Крім того, вона була позбавлена права вільно пересуватись через підписку про невиїзд. Усе це викликало у неї душевні хвилювання та спричинило душевний біль. У зв`язку із цим вона також залишилась без роботи та засобів для існування, що спричиняло матеріальні та моральні перживання. Через стрес у неї погіршилось здоров"я. Згідно з ч.1 ст.55, ст.56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі, незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також суд при вирішенні даного спору враховує правову позицію, викладену в п.26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» (заява №67534/01) від 27.07.2004 року, згідно з якою відповідно до усталеної практики Суду термін "потерпілий" означає особу, на яку безпосередньо здійснюється вплив діями чи бездіяльністю. Існування порушення Конвенції (995_004) можливе навіть за відсутності шкоди. Отже, рішення чи захід на користь заявника не є в принципі достатніми для позбавлення його статусу потерпілого, якщо державні органи не визнали порушення, прямо або по суті, та не надали за це порушення компенсації. Згідно з ч.ч. 1-3, 6, 7 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. З огляду на вищенаведене слід зробити висновок, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. З урахуванням наведеного вище, суд вважає доведеним факт спричинення позивачці внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, адже остання протягом майже 100 місяців (з 15.02.2010 по 05.05.2018) перебувала під слідством та судом, була засуджена судом за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.271 КК України та в кінцевому результаті 05.05.2018 прокурор закрив кримінальне провадження відносно [PERSON] за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. Усе це призвело до порушення звичного способу життя позивачки, пригнічення її морального стану, спричиненні важких душевних та психічних страждань. Судом враховано, що позивачка працювала на посаді майстра будівельного цеху на шахті, і зв`язку із обвинуваченням у вчиненні злочину її відсторонили від посади, у зв"язку із чим їй потрібно було постійно виправдовуватися перед колегами, друзями та рідними, яким стало відомо про порушення відносно неї кримінальної справи, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалася. Наведене викликало у неї додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та занепокоєння щодо погіршення її репутації, яка була позитивною протягом тривалих років. У зв`язку із цим вона була переведена на нижчу посаду та в результаті звільнилась, та залишилась без роботи та засобів для існування. За наведених обставин, суд ствердно прийшов до висновку про право позивачки на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачки, суд виходить з наступного. Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин, від 11.07.2009) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до п.п.2 п.1 ст.2 Закону (в редакції від 11.07.2009) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Відповідно до п.п.2 п.1 ст.2 Закону (в редакції станом на день закриття кримінального провадження 05.05.2018) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно із п.5 ст.3 Закону Закону (в редакції від 11.07.2009) у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.4 Закону (в редакції від 11.07.2009) відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.13 цього Закону (в редакції від 11.07.2009) розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно із п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" ( 266/94-ВР ) питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Пунктом 9 цієї Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. З матеріалів справи встановлено, що позивачка перебувала під слідством та судом у період з 16.02.2010 по 05.05.2018, що становить не повних 99 місяців, а не 100, як зазначає позивач. Розмір мінімальної заробітної плати з лютого 2010 року по трпвень 2018 року стновив від 869 грн. по 3723 грн.. Однак, чинним законодавством передбачено, що такий розмір при обчисленні моральної шкоди може бути більшим. Тому суд приходить до висновку, що для обчислення мінімального розміру моральної шкоди слід брати розмір мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи (4723,00 грн), що не суперечить зазначеним вище нормам. Така ж позиція висловлена у постанові ВСУ від 02.12.2015 по справі №6-2203цс15. Таким чином, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи (4723,00 грн.), мінімальний розмір завданої позивачу моральної шкоди не може бути меншим, ніж 467 577, 00 грн. (4723,00 грн. х 99 місяців перебування під слідством та судом). Водночас суд враховує соціальне становище позивачки, яка була обмежена у праві на вільне пересування та у праві на працю. У зв`язку з безпідставним звинуваченням її у вчиненні злочину, позивачці довелося почуватись незручно перед колегами, друзями та рідними, роз`яснювати дійсні причини ситуації, яка склалася, що викликало у неї додаткові хвилювання, спричинило неабиякий душевний біль та викликало небезпідставні занепокоєння щодо погіршення її репутації. Також позивачка залишилася без роботи та засобів для існування, що спричиняло ще більші душевні хвилювання. У неї значно погіршився стан здоров"я. За таких обставин суд, з`ясувавши усі доводи позивачки щодо обґрунтування нею як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, виходячи з принципу співмірності, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, дійшов висновку, що справедливою сатисфакцією є сплата на користь позивача моральної шкоди у розмірі 550 000 грн.. Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Положеннями п.1 ст.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 3 серпня 2011 року визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Вище зазначене свідчить, що Казначейство України наділено повноваженням, за вимогою Департаменту Державної виконавчої служби здійснювати відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, в межах бюджетних призначень, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету та в певному порядку. Виходячи з наведеного,суд вважає, що з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача слід стягнути 550 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування та прокуратури. На підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України в користь позивачки з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України слід стягнути 7865 грн. витрат за проведення експертизи та 1000 грн. витрат на юридичну допомогу.

Outcome: partial