Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

20.09.2017 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до відповідача [PERSON], 3-тя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 02.08.2011 року між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з Відповідачем виявилось невдалим, так як у них різні погляди на життя, на виховання дитини, різне бачення майбутнього, різниця характерів, що в цілому призвело до відсутності між ними взаєморозуміння, і як наслідок втратили повагу і любов один до одного. На даний час спільне господарство з Відповідачем вони не ведуть та подружні стосунки не підтримують тривалий час. Спільного майна за час подружнього життя не придбали. Крім цього, позивач зазначає, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Дитині в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий рівень життя дитини може бути досягти шляхом сплати батьком, який здоровий, має можливість працювати, аліментів з усіх видів його заробітку (доходу), що буде підтримувати в майбутньому малолітню дитину. При сплаті відповідачем аліментів від усіх видів заробітку забезпечується їхня рівність при несені обов'язку утримання дитини. Відповідач інших утриманців немає, є працездатним, його стан здоров'я дозволяє працювати та в повному обсязі виконувати батьківські обов'язки по забезпеченню дитини. Позивач зазначає, що син [PERSON] проживає разом з нею у квартирі, що належить її матері на праві приватної власності, а тому вона має право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. Після фактичного припинення подружніх стосунків, Відповідач продовжив проживати в одній квартирі разом з нею (позивачем), яка належить на праві приватної власності матері позивача, відмовившись з неї висилитись. На даний час Відповідач ніде не працює та погрожував відібрати малолітню дитину та вивезти її у невідомому напрямку. На підставі викладеного, Позивач просить суд: 1) розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON]; 2) стягнути аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], до повноліття дитини, в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи стягнення з 19.09.2017 року; 3) визначити місцем проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO], місце проживання його матері [PERSON], [INFO] [ADDRESS]; 4) стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2017 року відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду (том №1, а.с.17). 08.11.2017 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], до повноліття дитини, в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи стягнення з 19.09.2017 року (том №1, а.с.45). 12.12.2017 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, подану представником відповідача [PERSON] - [PERSON] (том№1,а.с.52-54). Зустрічна позовна заява обґрунтована наступним. З позовом [PERSON] відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] не погоджується в частині визначення місця проживання дитини. [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було укладено 02.08.2008 року. Від шлюбу подружжя має спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO], який на даний час проживає з обома батьками за адресою: [ADDRESS]. Батьком дитини, [PERSON] створені всі умови за місцем фактичного проживання, де з батьком проживає не тільки син, але й мама дитини, яка сама про це зазначає в позові, створені батьком умови виховання сина, турбота про сина здійснює батько: про фізичний, моральний розвиток дитини. Зазначає, що лише батько займається розвитком здібностей сина, лише батько завжди відводив та забирав сина з дитячого садочку. Враховуючи прихильність сина до батька, враховуючи, що турботу про сина та увагу до сина проявляв завжди більше батько, враховуючи турботу про здоров'я сина з боку батька, психологічну прив'язаність дитини до батька, то ці обставини є вирішальними для задоволення зустрічних позовних вимог. На підставі викладеного, представник позивача за зустрічним позовом, (відповідача за первісним позовом) [PERSON] - [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. 14.12.2017 року представником позивача за первісним позовом, (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] - [PERSON] подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], до повноліття дитини, в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи стягнення з 19.09.2017 року (том №1, а.с.95-96). 15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Крім того, 24.01.2018 року позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд: визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON] (а.с.98-99). 19.03.2018 року на адресу Деснянського районного суду м. Києва Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією як органу опіки та піклування надіслано Висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини від 17.01.2018 року №105/01-94/В-12 та Акт обстеження житлово-побутових умов від 11.01.2018 року (том №1, а.с.124-128). 10.04.2018 року представником відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] - [PERSON] подано Відзив на позовну заяву [PERSON] (том. №1, а.с.129-132), в якому зазначено, що проти задоволення позовних вимог заперечують повністю, вважають позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було укладено 02.08.2008 року. Від шлюбу подружжя має спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO], який на час подання зустрічної позовної заяви проживав з обома батьками за адресою: [ADDRESS] і був щасливою дитиною із щасливим дитинством. Сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини,з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір'ю. Рекомендації органу опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, викладені у Висновку від 17.01.2018 року не є єдиною підставою для визначення місця проживання дитини з мамою дитини, і вони є лише рекомендаціями, оскільки так і залишається незрозумілим, яким чином було встановлено ставлення кожного із батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, які докази були дослідженні органом і надані сторонами, жодних викликів до органу опіки за зустрічним позовом (02.01.2018 р., 16.01.2018 р.) [PERSON] не отримував, у зв'язку з чим висновок є упередженим. Крім того, органом опіки та піклування було обстежено місце проживання батька: [ADDRESS], яка також була місцем проживання і позивачки і дитини, до того часу, як батьку дитини почали перешкоджати у спілкуванні з сином, побачення та участі у вихованні сина. Також орган опіки та піклування не зазначає причини, чому мати дитини забрала сина із дошкільного закладу, чому перешкоджає батьку у побаченнях та спілкуванні з дитиною, чому вивезла сина з його звичного місця проживання,а саме з 4х кімнатної квартири, де син був забезпечений всім необхідним для його віку, де його всім забезпечував батько. Зазначено, що лише батько займається розвитком здібностей сина, лише батько завжди відводив та забирав сина з дитячого садочку. Прихильність сина саме до батька є очевидною. Враховуючи прихильність сина до батька, враховуючи, що турботу про сина та увагу до сина проявляв завжди більше батько, враховуючи турботу про здоров'я сина з боку батька, психологічну прив'язаність дитини до батька, то ці обставини є вирішальними для відмови в задоволенні основного позову в частині визначення місця проживання дитини з мамою та задоволення зустрічних позовних вимог. Судом було залишено без задоволення клопотання представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) про опитування в судовому засіданні малолітнього [PERSON], [INFO] та надання строку для примирення сторін. В судовому засіданні 16.04.2018 року представник відповідача (позивача за зустрічним позов) надала суду клопотання відповідача [PERSON] про надання строку для примирення з [PERSON], протягом шести місяців та зупинення провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.04.2018 року клопотання про надання строку для примирення сторін та зупинення провадження у справі залишено без задоволення. 16.04.2018 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Призначено справу до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. В судовому засіданні 10.07.2018 року представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) заявила клопотання про призначення в справі судової психологічної експертизи (том №2, а.с.87-89). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.07.2018 року клопотання про призначення в справі судової психологічної експертизи залишено без задоволення (том №2, а.с.111-112). В судовому засіданні 16.11.2018 року сторона позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) підтримала заявлені позовні вимоги, з урахувнням уточнень, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила первісний позов задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) позовні вимоги [PERSON] не визнала, заперечувала проти їх задоволення в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю, одночасно підтримуючи свої зустрічні вимоги та наполягаючи на їх задоволенні. Представник 3-ї особи - Служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до судового засідання не з'явився. Представником подано заяву про можливість розгляду справи у їх відсутності, при вирішенні справи просить врахувати інтереси малолітньої дитини, з урахуванням висновку органу опіки та піклування. Крім того, в судовому засіданні, яке відбулось 28.09.2018 року були допитані свідки, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON], надала суду наступні показання. Вона є рідною матір'ю [PERSON] [PERSON] познайомила її з [PERSON] в 2011 році. Суду показала, що за час спільного проживання [PERSON] не виявляв любові, підтримки, піклування, він був весь час роздратований. Дитиною займалаь [PERSON] самостійно, [PERSON] не мав постійної [PERSON] допомагала вона, оскільки має достаток та поважну роботу. [PERSON] охарактеризувала як агресивну, при дитині висловлювався нецензурними словами. [PERSON] забрав дитину та вивіз сина в Крим без дозволу матері та не повертав. Сина повернув лише після погрози викликати поліцію. [PERSON] навчав жорстокості. [PERSON] погрожував [PERSON] насильством, записував на диктофон. Сина [PERSON] постійно годував солодощами та давав дивитись мультики до часу ночі. Свідок суду показала, що [PERSON] їй погрожував, садистки знущався. Після переїзду [PERSON], [PERSON] почав знову знущатися, погрожував, вибивав двері, вимикав світло. Дитина боїться батька, дуже хвилюється, якщо двері погано зачинені. [PERSON] боїться батька, називає його лише [PERSON]. Крім того, [PERSON] намагався другий раз викрасти дитину, але не вдалось лише, у зв'язку з тим, що втрутились небайдужі перехожі. [PERSON] зверталась до психолога. Свідок [PERSON], надала суду наступні показання. Вона є тіткою [PERSON], [PERSON] для неї як рідна дитина. [PERSON] був «недоступним» - окремо був від сім'ї, одружився не по любові. Всі розмови в сім'ї [PERSON] записував на диктофон та посварив родичів. [PERSON] приходив та скандалив, вимикав світло. В березні 2018 року свідок бачила [PERSON] з іншою молодою жінкою, вони виглядали як закоханні. Їхній син [PERSON] боїться та заляканий. [PERSON] наказував сину збирати чеки з магазину. [PERSON] бачила лише на сімейних святах, додому [PERSON] не запрошував. [PERSON] 2-3 рази на рік. Гарного відношення в [PERSON] до [PERSON] свідок не бачила. [PERSON] не була щаслива з [PERSON]. Повідомила, що останній рік [PERSON] поводився неадекватно. Свідок [PERSON], надала суду наступні показання. Вона є близькою подругою [PERSON], знайомі з 9 років. [PERSON] дуже інтелігентна людина, дуже любить свого сина, є хресною матір'ю її (свідка) доньки, дуже «равильна». Син [PERSON] дуже любить. [PERSON] бачила 2-3 рази, він спілкувався принизливо до [PERSON], грубо до неї говорив. [PERSON] намагався викрасти сина. [PERSON] є злодієм. [PERSON] жалілась на грубе спілкування та те, що [PERSON] не працює. Про дитину піклується [PERSON]. [PERSON] свідок бачила, приблизно раз на місяць, мати він дуже любить, про батька не згадує. Вдома в [PERSON] та [PERSON] була, десь разів десять. [PERSON] нормально ставився до дитини, однак він грубо ставився до [PERSON] на очах дитини, це було неприємно спостерігати. Свідок [PERSON], надала суду наступні показання. Вона є найкращою подругою [PERSON] [PERSON] прекрасна людина, дає все найкраще дитині, найкращі ліки, розвиваючі ігри, кімната. З [PERSON] не спілкується, він ніколи не ходив на дитячі свята. Син [PERSON] називає батька «[PERSON]», дуже його боїться. Після народження сина, [PERSON] ображав [PERSON] через зайву вагу. В шлюбі [PERSON] часто плакала, хотіла розлучитись. [PERSON] забрав автомобіль, жили в квартирі матері [PERSON]. [PERSON] дуже любить мати, батька боїться. Свідком викрадення дитини, свідок не була, розказав [PERSON], що [PERSON] забрав його насильно. [PERSON] плакав та кричав і лише тому, що люди не дали поїхати авто, [PERSON] був вимушений випустити [PERSON]. [PERSON] останній раз вона бачила 2 роки тому. Свідок бувала на всіх святах, днях народження [PERSON], у [PERSON] не була ніколи. До розлучення [PERSON] розказувала, що дитина боїться через скандали в сім'ї. Свідок [PERSON], надала суду наступні показання. Вона є матір'ю [PERSON] Була прекрасна сім'я. Вона була лише один раз на дні народження [PERSON], але потім вона не могла приїздити, вони завжди приїздили після дня народження до неї (свідка). Вона (свідок) постійно піклувалась про [PERSON], його привозили з четверга по неділю. Звістка про розлучення стала несподіваною. [PERSON] з сином поїхали до Криму, [PERSON] почала погрожувати поліцією. Повідомила, що [PERSON] не надає можливості бачити онука. Наразі вона бачить онука лише з ранку 10 хвилин біля будинку (двері їй не відчиняють). [PERSON] дуже любить батька, його здоров'ям займався лише батько. У [PERSON] на першому місці завжди була робота. Випадків агресії їй невідомо. [PERSON] під час перебування у неї, був дуже щасливий, мав дуже багато друзів у селі. Свідок суду показала, що часто бувала в домі, десь 2-3 рази на місяць. [PERSON] працював, однак де саме не пам'ятає. Які саме подарунки [PERSON] дарував їй не відомо. Основну частину відпочивали в Алушті, також літали до Єгипту. В судовому засіданні, яке відбулось 11.10.2018 року було допитано свідка [PERSON]. Свідок [PERSON], надала суду наступні показання. Вона є подругою [PERSON] Суду показала, що є свідком коли [PERSON] висловлювався матом на [PERSON]. 01 вересня [PERSON] поводився неадекватно в присутності дитини - [PERSON], лаявся на [PERSON]. [PERSON] проживав в квартирі [PERSON] та за її кошти, ніколи не працював. [PERSON] не купував, лише одного разу приніс для [PERSON] два печива. [PERSON] сину купувала [PERSON], вони часто спільно їздили в магазин, на вихідні дні часто ходили разом по магазинам. [PERSON] розвитком [PERSON] не займався. [PERSON] брав [PERSON] на дачу раз на два тижні. [PERSON] у бабусі не залишався. Хто возив дитину до садочка вона не знає. Вона бачила [PERSON] один раз 01 вересня. [PERSON] до сина вона не бачила, лише недостатньо займався та не піклувався про сина. На [PERSON], [PERSON] кричав матом регулярно. Була свідком, як [PERSON] стукає по столу і кричить, бачила це рази три. Одного разу причиною стало те, що [PERSON] поставила стакан біля тарілки [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторони позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом), представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) показання свідків, дослідивши письмові докази, з'ясувавши фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що первісний позов слід задовольнити, в задоволені зустрічного позову відмовити, з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи, згідно свідоцтва про шлюб серіє [NUMBER] виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб 02.08.2011 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №873. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON] (том №1, а.с.8). Від спільного подружнього життя сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, де в графі батьки записано: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (том №1, а.с.13). Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як з'ясовано судом, та не заперечувалось сторонами, сімейне життя подружжя не склалось, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на сімейне життя та обов'язки, різні інтересами. Сім'я існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім'ї є не доцільним. За змістом положень ч. 3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. [PERSON] не виявила бажання примиритись, наполягала на розірванні шлюбу. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Як з'ясовано судом, сімейне життя подружжя не склалось, у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на сімейне життя та обов'язки, різні інтересами. Сім'я існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім'ї є не доцільним. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи та оцінюючи всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що шлюб підлягає розірванню, так як сторони мають різні інтереси та погляди, шлюбні відносини існують лише формально, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, тому шлюб повинен бути розірваний. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Стосовно вимоги сторін про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного висновку. Між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв'язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їх дитини, що стало підставою для подачі первісного та зустрічного позову до суду з вимогою про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняється фізичні покарання дитини батьками, а також інші види покарань, які принижують людську гідність дитини. Судом встановлено, що малолітній син сторін [PERSON] наразі проживає разом з матір'ю - [PERSON] Згідно характеристики на вихованця старшої групи №4 «Казка» Дошкільного закладу №143 м. Києва, [PERSON] вбачається, що дитина відвідує ДНЗ №143 з січня 2015 року. Вихованням хлопчика займаються мати та батько. Хлопчик зрідка хворіє простудними захворюваннями, має гарний апетит. У дитини сформовані навички самообслуговування. Хлопчик відвідує заклад у чистому одязі та доглянутому вигляді. Любить гратися з ровесниками, має серед них друзів. Дитина розвивається згідно своїх вікових можливостей. Батьки приділяють дитині достатньо уваги. Хлопчик радо розповідає про батьків, сумує за мамою, коли вона буває у від'їзді. Мама, [PERSON] постійно цікавиться у вихователів та інших педагогів, які беруть участь у навчальному процесі, як розвивається її дитина, що цікавого відбувається з її хлопчиком протягом дня. Батьки беруть активну участь у житті групи та садочку в цілому (том №1, а.с.42). Згідно наданих стороною позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) доказів, [PERSON] працевлаштована в ДУ «Національний інститут фтизіатрії і пульмонології ім. Ф.Г. Яновського НАМН України» на посаді старшого наукового співробітника відділу пульмонології. Згідно характеристики [PERSON] за місцем роботи в ДУ «Національний інститут фтизіатрії і пульмонології ім. Ф.Г. Яновського НАМН України» працює на посаді старшого наукового співробітника відділу пульмонології з березня 2014 року. За час роботи в інституті проявила себе досвідченим висококваліфікованим та грамотним лікарем, чуйно ставиться до хворих, уважна до колективу. За період роботи [PERSON] проявляє особисту ініціативу при вирішенні робочих задач, користується авторитетом та повагою у колег та пацієнтів. [PERSON] приймає активну участь в науковій діяльності інституту, має науковий ступінь кандидата медичних наук, працює над виконанням дисертаційної роботи на здобуття ступеню доктора медичних наук. [PERSON] на роботі характеризується як відповідальна, працелюбна та цілеспрямована людина (том №1, а.с.43). Крім того, судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом) надає послуги ТОВ «Санофі-Авентіс Україна» за Договором № [NUMBER] про надання послуг, пов'язаних з клінічним дослідженням від 30.06.2015 року (том №2, а.с.20-25). Згідно Довідки про доходи, виданої ДУ «Національний інститут фтизіатрії і пульмонології ім. Ф.Г. Яновського НАМН України» [PERSON], сума доходу за період з січня 2017 року по грудень 2017 року становить 126 128,98 грн. (том №2, а.с.50-51). Крім того, за Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 21.02.2018 року №1268/Н/26-54-08-02-22, наданої Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві та виписками по особових рахунках [PERSON], відкритих у ПАТ «Альфа-Банк», за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 рік та з 01.01.2017 року по 31.12.2017 рік - вбачається, що [PERSON] має стабільне матеріальне становище (том №2, а.с.54-59). Згідно Свідоцтва про право власності від 07.02.2006 року, [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача за первісним позовом) на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] Згідно акту обстеження умов проживання від 11.01.20187 року (том №1, а.с.125), складеного комісією Служби у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, проведено обстеження умов проживання гр. [PERSON] з метою підготовки висновку до суду про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO]. Зі слів [PERSON] з'ясовано, що на час обстеження малолітній [PERSON] разом з нею та бабусею проживають у двокімнатній квартирі з усіма комунальними зручностями за адресою: [ADDRESS]. Житло знаходиться на 9-му поверсі, 16-ти поверхового будинку, загальна площа становить 94,3 кв.м., житлова - 49,4 кв.м. Квартира простора та затишна, облаштована меблями та побутовою технікою. Кімнати роздільні. Кухня, санвузол та інші допоміжні технічні приміщення знаходяться в гарному санітарно-гігієнічному стані. Квартира на праві власності належить [PERSON] [PERSON] разом з матір'ю займає окрему кімнату, в якій є велике ліжко, шафа, дві тумбочки, стілець, телевізор. В ході обстеження з дитиною проведено бесіду. Хлопчик веселий та привітний, гарно розвинений, багато розповідає про різні речі, які його цікавлять, легко йде на контакт. Між матір'ю та сином існує тісний емоційний зв'язок. Стосовно відносин з батьком - хлопчик повідомив, що любить маму і батька. Зі слів дитини - батько на даний час перебуває у відрядженні. За місцем та на час проведення обстеження, зі слів мешканців, фактично проживають три особи: гр. [PERSON] - мати дитини; гр. [PERSON] - бабуся дитини; малолітній [PERSON], [INFO]. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] має самостійний дохід, який є достатнім для матеріального забезпечення дитини, має своє житло. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] не надав суду в обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог, підтвердження стабільного матеріального становища для забезпечення потреб малолітньої дитини, доказів наявності у нього житла, в якому створено належні умови для проживання малолітнього сина [PERSON] разом з ним, а також не надано суду будь-яких інших доказів, які б свідчили про можливість визначення місця проживання сина з батьком. Відповідно до ст.51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом, згідно з ч.3 ст.4 СК України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Аналіз наведених норм права, зокрема і практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією, на яку покладені повноваження Органу опіки та піклування, надано висновок №105/01-94/В-12 від 17.01.2018 року про визначення місця проживання малолітньої дитини, у якому зазначено, що Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з його матір'ю - [PERSON] (том №1, а.с.126-128). Згідно з вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зважаючи на вік малолітньої дитини, для з'ясування її думки щодо доцільності визначення місця проживання з батьком або матір'ю, суд не викликав дитину для участі у судовому засіданні. Відтак, суд вирішив спір на підставі доказів, наданих сторонами. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.12 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. З матеріалів справи випливає, що малолітній син сторін, проживає разом із матір'ю [PERSON], якою створені всі необхідні умови для нормального життя та розвитку дитини, який проживає у звичній для нього обстановці та оточенні. Доказів, що спростовували б вищенаведені обставини, матеріали справи не містять. В ході судового слідства, також встановлено, що батьки дитини фактично в повній мірі виконують обов'язки щодо виховання та розвитку дитини, передбачені ст.150 СК України, але в інтересах дитини, суд вважає за необхідним задовольнити первісні позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю. Враховуючи вищевикладене, а також враховуючи, що судом не встановлено виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення малолітньої дитини з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, а також той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітнього сина, не встановлено під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання малолітньої дитини разом з матір'ю, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина - [PERSON], [INFO] із матір'ю, а також до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина - [PERSON], [INFO] з батьком. Крім цього, в судовому засіданні були допитані свідки, які підтвердили, що мати малолітнього [PERSON] в змозі забезпечити сина всім необхіднім, піклується про нього та має міцний емоційний зв'язок з сином, проживання з матір'ю буде найбільше відповідати інтересам цієї дитини. При цьому суд відмічає, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов'язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. У відповідності до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Згідно ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При наявності спору чи таких стосунків між батьками, що не уможливлюють укладення договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, в порядку ст. 158 СК України за заявою мати або батька дитини орган опіки і піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. В той же час, статтею 159 СК України врегульовується питання вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Таким чином законодавчо закріплено право на спілкування з дітьми та участі у їх вихованні того з батьків, хто не проживає спільно з дітьми та відповідно обов'язок того з батьків, з ким проживають діти, не чинити перешкод у здійсненні такого права. Отже, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) має гарантоване законом, рівне з матір'ю дитини право на спілкування зі своєю дитиною та право на її виховання. При цьому таке право повинно реалізовуватись саме в прямих контактах з дітьми, тобто на побаченні з ними, що є основною формою особистого спілкування. Суд не бере до уваги твердження сторони позивача за первісним позовом, (відповідача за зустрічним позовом) та надані ними докази звернення щодо порушення кримінального провадження відносно [PERSON], у зв'язку з тим, що єдиним доказом вчинення кримінального правопорушення може бути такий, що набрав законної сили вирок суду. Стосовно вимоги позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ст.181 СК України відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. В силу ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України). Як слідує із п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»: що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 ЗУ від 21.04.1999 № 606-XIV Про виконавче провадження він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» №2037-VШ від 17.05.2017 частину другу ст.182 СК України викладено в такій редакції: «2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Статтею 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В даному випадку суд керується загальним правилом - визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника. Суд вважає, що розмір аліментів на дитину не повинен суперечити розміру визначеному законодавством (за ч.2 ст.182 СК України не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), а тому розмір аліментів повинен складати 1/4 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України. Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006р. передбачено, що суд при визначені розміру аліментів, повинен врахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. При визначенні величини аліментного платежу суд враховує матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надано, являючись батьком малолітнього сина [PERSON], [INFO], зобов'язаний утримувати його до повноліття. Підстав для звільнення відповідача від обов'язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК, не встановлено. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін, виходячи з принципів диспозитивності сторін, розумності та справедливості, враховуючи обставини, що мають істотне значення, якими в даному випадку суд вважає інтереси та потреби малолітньої дитини, зумовлені її розвитком, потребами, пов'язаними із проживанням, лікуванням, харчуванням, та можливості відповідача, з'ясувавши обставини, визначені в ч. 1 ст. 182 СК України, суд приходить до висновку, що вимоги позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини є справедливими та обґрунтованими, і є такими, що підлягають до задоволення. Тому суд вважає необхідним стягувати з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача [PERSON], але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення первісного позову в повному обсязі та відмови в задоволені зустрічних позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом, (позивача за зустрічним позовом), на користь позивача за первісним позовом, (відповідача за зустрічним позовом) підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмір 1280 грн. На підставі ч. 6 ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача за первісним позовом, (позивача за зустрічним позовом) на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн., так як позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів.

Outcome: approved