Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тотус Сервіс» про визнання договору таким, що був укладений, визнання права позивача отримати плату за виконану роботу, стягнення боргу та відшкодування збитків. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між позивачем та відповідачем було укладено двосторонній правочин - договір про надання позивачем консультаційних послуг відповідачу. Відповідач сплатив аванс за перший з трьох етапів роботи. Робота по договору була виконана особисто позивачем у повному об'ємі, жодних зауважень щодо якості роботи з боку відповідача не надходило. Однак відповідач ухилився від оплати останніх двох етапів, для чого застосував обман та зловживання довірою позивача. На вимогу сплатити борг, відповідач у письмовій формі заявив, що не укладав з позивачем ніяких договорів, а тому підстав оплачувати виконану позивачем роботу немає. 22.02.2012 року відповідач через електронну пошту надіслав позивачу пропозицію виконати комплекс робіт, спрямованих на отримання відповідачем ліцензії на будівельну діяльність (надати консультацію щодо ліцензійних умов здійснення будівельної діяльності, привести документи підприємства у відповідність до вимог Ліцензійних умов, подати та захистити необхідні документи в органі ліцензування. Раніше позивач вже виконував таку роботу для відповідача. 29.03.2012 року, після погодження вартості робіт (6400гривень), позивач електронною поштою відправив відповідачу текст із змістом договору, якому присвоїв номер 3/426, і в якому вказав вартість робіт та інші, істотні, умови договору. Уповноважена особа відповідача - директор ТОВ "Тотус - Сервіс" [PERSON] підтвердив по телефону згоду з усіма умовами договору. 05.04.2012 року позивач надіслав відповідачу номер свого банківського рахунку для сплати авансу. Директор [PERSON], посилаючись на взаємну довіру, пообіцяв сплатити аванс готівкою при зустрічі, і попросив позивача невідкладно розпочинати роботу, а саме - надати перелік службових документів відповідача, необхідних позивачу для виконання договору. Отримавши цей перелік, відповідач надіслав на електронну адресу позивача копії своїх конфіденційних документів. Тобто, фактично допустив позивача до роботи. Оскільки позивач довіряв відповідачу, який раніше був його клієнтом, він розпочав роботу не очікуючи авансу. 26.04.2012 року директор [PERSON] в м. Києві отримав від позивача один друкований екземпляр договору № 3/426, однак, зіславшись на відсутність печатки підприємства, не підписав його, і пообіцяв повернути після належного оформлення, але не повернув. На виконання договору, [PERSON] оплатив позивачу готівкою аванс (вартість першого етапу робіт) у сумі 1000грн. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, " правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори)." Статтею 203 (ч.4) ЦК України встановлено, що правочин (відповідно - і договір) має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою (крім окремих випадків, передбачених частиною першою статті 206 ЦК , які не мають місця у спорі, що розглядається) належить вчиняти у письмовій формі. Статтею 207 (ч.1) Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Як зазначено вище, воля відповідача на укладення договору № 3/426 була виражена у його електронному листі від 22.02.12 року - письмовій пропозиції позивачу виконати роботу. Зміст договору із визначеною вартістю роботи у 6400гривень був зафіксований у тексті договору та у супроводжуючому листі, які позивач надіслав відповідачу 29.03.12 р., а 26.04.12 р. вручив йому особисто. Згода відповідача із змістом договору виражена діями відповідача на виконання цього договору (сплата позивачу авансу і пересилання йому конфіденційних службових документів). Відповідно до статті 640 (ч.1) ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти договір була направлена відповідачем позивачу 22.02.2012 року, відповідь про прийняття цієї пропозиції отримана відповідачем 29.03.12 року. Таким чином, як вважає позивач, договір № 3/426 між позивачем та відповідачем є таким, що був укладений у письмовій формі. 11.09.12 року позивач зазначає, що завершив перші два етапи роботи по договору, та 17.09.12 року директор [PERSON] особисто прийняв цю роботу, а саме - перевірив і підписав без зауважень виготовлені позивачем документи, в т.ч. заяву про видачу ліцензії. Після цього надав згоду на подання документів до органу ліцензування, але, на порушення п. п.5.2, 5.2.1. договору № 3/426 не оплатив 2-й та З-й етапи робіт, зіславшись на тимчасові фінансові труднощі. 06.10.12 року орган ліцензування розглянув подані позивачем документи і прийняв рішення видати відповідачу ліцензію на право виконання будівельних робіт. Відповідно до умов договору і порядку видачі оформленої ліцензії, відповідач самостійно отримав ліцензію в органі ліцензування. Таким чином, позивач повністю виконав свою роботу, передбачену договором. Після отримання ліцензії відповідач знову не виконав свої зобов'язання за договором і не оплатив виконані роботи. Ніяких претензій до якості робот позивача не заявляв. 19.09.12 року, 24.10.12 року, 29.10.12 року, позивач надсилав відповідачу рахунки для оплати боргу, однак, відповідач ці рахунки не сплатив. 05.11.12 року директор ТОВ «Тотус-Сервіс» [PERSON] прибув до м. Києва і заявив позивачу, що згоден оплатити тільки 2-й етап робіт за умови, що позивач відмовиться від оплати 3-го етапу. На обґрунтування такої пропозиції поскаржився, що політична Партія Регіонів, до якої директор [PERSON] перейшов з політичної партії Блок Ю. Тимошенко, примусила його витратити значні кошти на виборчу компанію, внаслідок чого у відповідача виникли фінансові труднощі. У відповідь на незгоду позивача пообіцяв прийняти остаточне рішення до наступного дня. Наступного дня про своє рішення не повідомив, у зв'язку з чим позивач вислав відповідачу новий рахунок за З-й етап робіт. Відповіді не надійшло, на телефонні дзвінки директор [PERSON] перестав відповідати. 13.11.2012 року позивач вислав на персональну електронну адресу [PERSON] "Вимогу сплатити борг" у сумі 5400 грн.. Відповіді не отримав, і 01.12.12 року надіслав відповідачу попередження про намір звернутися до правоохоронних органів для стягнення заборгованості. 12.12.12р. та 08.08.13р. позивач отримав письмові заяви відповідача про те, що жодних договорів він з позивачем не укладав, тому підстав оплачувати виконану позивачем роботу немає. Позивач у позовній заяві зазначає, що заяви відповідача про відсутність договорів між ним і позивачем прямо суперечать наведеним вище обставинам і наданим доказам укладення угоди, і тому є обманом. Ухилення відповідача в особі директора [PERSON] від підписання договору № 3/426 в момент його укладення, систематичні ухилення від оплати роботи, у сукупності з його діями, спрямованими на спонукання позивача до виконання роботи, свідчать про те, що відповідач застосував обман з метою уникнення від оплати виконаної роботи ще при здійсненні двостороннього правочину - укладенні договору №3/426. Позивач стверджує, що застосування такого обману доводять і заяви відповідача про неспроможність оплатити виконану роботу через фінансові труднощі, які є неправдивими, адже 24.02.2012 року в інтернеті була опублікована інформація про суттєве розширення сфери діяльності відповідача (обслуговування ліфтів), а відповідно - й збільшення його фінансування. А з моменту відправлення відповідачем власноручно підписаної заяви від 08.08.2013 року про те, що жодних договорів він з позивачем не укладав, обман набув закінченого характеру. Позивач, посилаючись на ст.ст. 626 (ч.1), 903, 632(ч.1,ч.3), 629 ЦК України вказує на порушення відповідачем встановленого договором і законом права позивача на отримання повної плати за виконану роботу. Крім того, позивач, посилаючись на ст.ст. 22, 230 Цивільного кодексу України, зазначає, що відповідачем внаслідок застосування обману завдано позивачу збитків та просить суд стягнути з відповідача збитки в подвійному розмірі від несплаченої вартості робіт, що становить 10 800,00 (десять тисяч вісімсот) гривень. А тому позивач просить суд визнати договір № 3/426 від 29.03.2012 р між позивачем і відповідачем таким, що був укладений; визнати право позивача отримати повну плату за роботу виконану, згідно договору № 3/426 від 29.03.12 року; стягнути з відповідача борг по договору та кошти на відшкодування збитків у загальній сумі 10 800 (десять тисяч вісімсот) гривень, для чого зобов'язати відповідача перерахувати цю суму на поточний рахунок позивача № 26205000499392 в Універсалбанку в м. Києві, МФО 322001, код одержувача 1961620310, призначення платежу "борг по договору № 3/426 та відшкодування збитків"; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені позивачем, пропорційно до розміру задоволеної частини вимог. Позивач до суду не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду заяви про розгляд справи за відсутності позивача. В відкрите судове засідання з»явилася представник відповідача. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, надала заперечення на позов, згідно з яким відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно пояснень представника позивача та поданих заперечень встановлено, що відповідач у 2007 році з метою отримання ліцензії на провадження господарської діяльності в галузі будівництва звернувся до позивача. Позивач надав відповідні послуги відповідачу, спрямовані на отримання ліцензії. Послуги позивача були оплачені в повному обсязі, про що свідчить акт про виконані роботи від 11.04.2007 року. В 2012 році у відповідача виникла необхідність продовжити строк дії ліцензії. У зв'язку з цим директор ТОВ «Тотус-Сервіс» особисто звернувся до позивача за отриманням особистої консультації стосовно вартості продовження терміну дії ліцензії та оформлення документів. Вважають, що позивач звернення директора ТОВ «Тотус-Сервіс» [PERSON] зрозумів як пропозицію товариства укласти з ним договір та повідомив, що вартість його послуг буде становити 6 400,00 грн.. Але відповідач не мав на меті укладати з позивачем жодних договорів, адже сама процедура отримання ліцензії була вже йому відома, і відповідач був в змозі самостійно виконати усі необхідні роботи, спрямовані на отримання ліцензії, тим більше що у бюджеті товариства на 2012 рік не було передбачено відповідних витрат. Повідомивши про це позивача директор ТОВ «Тотус-Сервіс» [PERSON] запропонував йому за надання особистої консультації оплату у розмірі 4 000,00 грн., які [PERSON] особисто сплатив позивачу готівкою у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] двома частинами: 1 000,00 грн. та 3 000,00 грн. При цьому зазначили, що позивач не виписував ніяких прибуткових касових ордерів та не видавав [PERSON] жодних квитанцій. Таким чином, пояснити природу виникнення додатку № 9 до позову (прибутково-касового ордеру) не можуть. Зазначають, що правових підстав сплачувати грошові кошти позивачу у відповідача не було, адже жодних договорів між позивачем та відповідачем укладено не було та й не планувалось укладати. Крім того, відповідач та представник відповідача звертають увагу на те, що у реквізитах, які позивач надіслав для оплати, зазначено: «формулювання - поповнення рахунку», а не оплата послуг. Вважають, що електронна переписка, на яку посилається позивач у позові, не свідчить ні про вияв волі відповідача укласти договір, ні про погодження відповідачем істотних умов такого договору. Твердження позивача про виконання робіт (надання послуг) вважають безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, з підстави, що всю роботу, яка передувала отриманню ліцензії (продовженню терміну дії ліцензії), виконав особисто директор ТОВ «Тотус-Сервіс» [PERSON] Відповідачем заперечується факт надання довіреностей позивачу на представництво інтересів відповідача в органі ліцензування, а тому вчиняти від імені відповідача будь-які дії, спрямовані на отримання/продовження ліцензії позивач не міг. Відповідачем заперечуються звинувачення позивача у застосуванні до нього обману, порушенні прав позивача та завданні збитків. Стосовно вимоги позивача про відшкодування збитків відповідач вказує, що позивачем не надано належних доказів завдання збитків, не доведено протиправності поведінки відповідача; не доведено причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та завданими збитками; не надано доказів вини відповідача у завданні збитків. Крім того, відповідач, стверджує, що не перебував з позивачем у будь-яких відносинах, а, відтак, не міг завдати збитків позивачу. Заслухавши пояснення представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ст. 202 ч. 1, 4 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України при укладенні договору мають бути дотримані загальні засади законодавства, в тому числі свобода договору. Таким чином, для укладення договору необхідно було вільне волевиявлення та згода двох сторін укласти договір на підставі взаємної домовленості щодо предмету договору. Кінцевими діями сторін, які підтверджують таке волевиявлення, являється проставлення сторонами підпису в договорі, що свідчить про те , що сторони вільно досягли всіх істотних умов визначених законом для його укладення. Суд вважає, що підпис є обов'язковим реквізитом будь-якого документу. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених ст.206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Та в свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Судом встановлено, що директор ТОВ «Тотус-Сервіс» [PERSON] звернувся до позивача за отриманням особистої консультації стосовно вартості продовження терміну дії ліцензії та оформлення документів. Позивач таке звернення сприйняв як пропозицію відповідача укласти договір, та повідомив, що вартість його послуг буде становити 6 400,00 грн. та запропонував відповідачу укласти відповідний договір. Відповідач не прийняв пропозиції укласти договір з позивачем, мотивуючи тим, що у бюджеті товариства на 2012 рік не було передбачено відповідних витрат, а також тим, що процедура отримання ліцензії була вже йому відома і відповідач був в змозі самостійно виконати усі необхідні роботи, спрямовані на отримання ліцензії. Суд погоджується із запереченнями відповідача, стосовного того, що електронна переписка, яку додає позивач у якості доказів вияву волі відповідача на укладення договору, погодження відповідачем вартості таких послуг, не є достатніми та допустимими доказами укладення договору, адже, не свідчить ні про вияв волі відповідача укласти договір, ні про погодження відповідачем істотних умов такого договору, не дає можливості ідентифікувати, кому належить електронна скринька, з яких комп'ютерів, якою особою, від чийого імені здійснювалась переписка, тощо. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. Згідно з ч. 3 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про досягнення згоди між ним та відповідачем з усіх істотних умов договору. Договір про надання послуг, на який посилається позивач як на укладений, є лише проектом договору, який не підписаний сторонами, не скріплений їх печатками. Крім того, не можливо визначити дату підготовки цього договору та факт передачі його відповідачу. Отже, за встановлених обставин, суд вважає, що відповідач не прийняв пропозиції та не уклав договору з позивачем, твердження позивача про укладення з відповідачем договору № 3/426 від 29.03.2012 року не доведені належними та допустимими доказами, відтак, законні підстави для задоволення вимоги про визнання договору № 3/426 від 29.03.2012 року між позивачем і відповідачем таким, що був укладений, відсутні. З огляду на це всі посилання позивача на порушення відповідачем умов договору не приймаються судом. В свою чергу судом встановлено, що до позивача за отриманням консультації звертався особисто [PERSON], що підтверджується його поясненнями. Між [PERSON] та позивачем було досягнуто усної домовленості про надання йому позивачем особистої консультації та погоджено вартість такої консультації в сумі 4 000,00 грн.. Крім того, як встановлено судом та підтверджено поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], грошові кошти в сумі 4 000,00 (чотири тисячі) грн. у якості оплати за особисту консультацію були передані [PERSON] позивачу готівкою у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] двома частинами: 1 000,00 грн. та 3 000,00 грн., поза межами ТОВ «Тотус-Сервіс». Крім того, за клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили в судовому засіданні, що громадянина [PERSON] вони не знають і їм нічого невідомо про укладення будь-яких договорів між даним громадянином та ТОВ «Тотус -Сервіс». Позивачем у позовній заяві підтверджується факт передачі йому [PERSON] грошових коштів в сумі 1000,00 грн. та у якості доказу цього надається копія прибуткового касового ордеру та квитанції до нього, призначенням платежу у якому зазначено «оплата першого етапу робіт» . Але з огляду на те, що даний документ не містить ані підпису [PERSON], ані підпису будь-якої іншої посадової особи відповідача, ані відтиску печатки відповідача; відповідачем повністю заперечується факт отримання від позивача будь-яких квитанцій до касових ордерів, а також призначення платежу; позивач не будучи суб'єктом підприємницької діяльності та не маючи відповідної каси видає прибуткові касові ордери, суд критично ставиться до наданого позивачем доказу. На обґрунтування позовної вимоги про визнання права позивача отримати повну плату за роботу, виконану згідно договору № 3/426 від 29.03.12 року, позивач зазначає, що перші два етапи роботи по договору були виконані ним 11.09.2012 року, 17.09.2012 року, [PERSON] прийняв роботу шляхом перевірки та підпису документів, які підготовлені позивачем, в тому числі заяви про видачу ліцензії, надав згоду на подання документів до органу ліцензування, але в порушення умов договору № 3/426 не оплатив другого та третього етапів робіт, пославшись на фінансові труднощі. 06.10.2012 року за результатами розгляду документів органом ліцензування було видано відповідачу ліцензію на провадження господарської діяльності в галузі будівництва. Отже, позивач зазначає, що повністю виконав роботу, передбачену договором. Суд вважає, що вимога позивача про визнання права позивача отримати повну плату за роботу не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, серед яких договори та інші правочини. З огляду на те, що факт укладення договору між позивачем та відповідачем відсутній, то й відсутні підстави виникнення взаємних зобов'язань між ними. Отримання відповідачем ліцензії не може розглядатись у якості підтвердження виконання позивачем будь-яких робіт для відповідача. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» орган ліцензування - орган виконавчої влади, визначений Кабінетом Міністрів України, уповноважений законом державний колегіальний орган, спеціально уповноважений виконавчий орган рад для ліцензування певних видів господарської діяльності. Саме до повноважень органу ліцензування належить видача ліцензій суб'єктам господарської діяльності. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» повноваження органу ліцензування не можуть бути делеговані іншим особам. Позивач не вказав, яку конкретно роль він особисто відігравав у процесі отримання відповідачем ліцензії; не надав документів підтверджуючих відповідну кваліфікацію у галузі чи то будівництва, чи то ліцензування, чи то консультування та документів на підтвердження права зайняття певним видом господарської діяльності; не навів переліку робіт, що виконані ним для відповідача, не надав підтверджуючих документів про обсяги виконаних робіт, як то акти виконаних робіт (наданих послуг) тощо. Як встановлено судом, позивач не є працівником органу ліцензування, не є суб'єктом підприємницької діяльності, який здійснює господарську діяльність у сфері консультування або надання будь-яких інших послуг або виконання робіт. Відповідач в свою чергу зазначив, що усі роботи, спрямовані на отримання ліцензії, виконав самостійно, і жодних довіреностей на представництво інтересів відповідача у органі ліцензування не видавав. Підписи директора ТОВ «Тотус-Сервіс» на документах, які подавались до органу ліцензування, не можуть розглядатись як підтвердження факту виконання позивачем будь-яких робіт для відповідача та прийняття відповідачем таких робіт. Керівник, як особа, наділена представницькими функціями, підписує від імені юридичної особи будь-які документи в межах власних повноважень наданих законом, іншим правовим актом або статутом. Підписання документів керівником повинно розглядатись виключно як реалізація його повноважень. Отже, за встановлених обставин, суд вважає, що у зв'язку з недоведеністю позивачем факту надання відповідачу послуг (виконання робіт) у позивача не виникло права на отримання від відповідача будь-якої плати. Отже, у задоволенні вимоги про визнання права позивача отримати повну плату за роботу слід відмовити. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем було застосовано до нього обман, що полягає у неправдивих твердженнях відповідача про відсутність договорів, ухиленні від оплати роботи, неправомірних діях відповідача, спрямованих на спонукання позивача до виконання робіт, прагненні відповідача уникнути від виконання грошового зобов'язання. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Водночас, доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача, доказів введення позивача в оману відповідачем, доказів, підтверджуючих сам факт обману, позивачем не надано. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача збитків, завданих застосуванням обману, слід зазначити наступне. Стаття 22 ЦК України, відповідно до якої особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, визначає загальну норму щодо відшкодування збитків внаслідок наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу, завдання збитків, причинний зв'язок між порушенням права та збитками, а також вина особи, яка завдала збитків. Суб'єктом цивільно-правової відповідальності може бути особа лише у разі встановлення належними та допустимими доказами усіх необхідних елементів -складових такої відповідальності: протиправної поведінки особи, шкоди, завданої нею, причинного зв'язку між допущеним порушенням та шкодою, вини. Одним з елементів складу цивільного правопорушення, який вимагається законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, є об'єктивна сторона, яку утворюють: наявність збитків у майновій сфері кредитора; протиправні дії, які виражені у невиконанні або неналежному виконанні боржником взятого на себе зобов'язання; причинний зв'язок між протиправними діями боржника та збитками. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи позивачем не доведено фактів: укладення договору з відповідачем, виникнення взаємних зобов'язань між ними, застосування відповідачем до нього обману, завдання йому збитків відповідачем, не підтверджено факту протиправної поведінки відповідача, не доведено причинно-наслідкового зв'язку між можливими збитками та неправомірною поведінкою відповідача. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 4 800,00 грн., понесених позивачем у зв'язку з поданням позову до суду, не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В контексті цієї норми судові витрати за участь особи, що надає правову допомогу, при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені цій особі стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. На підтвердження факту отримання правової допомоги позивач надає копії наступних документів: договору про надання правової допомоги від 25.07.2013 року, диплому юриста, виданого [PERSON], квитанції до прибуткового касового ордеру, виписаного [PERSON] Але судом надані докази не можуть бути прийняті до уваги через їх невідповідність вимогам чинного законодавства України, не можуть бути визнані як доказ фактично понесених позивачем витрат на правову допомогу з огляду на наступне. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що [PERSON] за законом має право на надання правової допомоги. Сама по собі наявність диплому про отримання кваліфікації юриста за спеціальністю «правознавство» не надає особі права на надання правової допомоги. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] не є суб'єктом підприємницької діяльності, який відповідно до закону здійснює господарську діяльність у галузі права. Ухвалою суду від 17 грудня 2013 року [PERSON] не був допущений до участі у справі як особа, що надає правову допомогу. Квитанція до прибуткового касового ордеру не приймається судом у якості доказу оплати за отримання правової допомоги, оскільки даний документ виписаний [PERSON], який не є суб'єктом господарювання, не має каси, через яку можуть здійснюватись розрахунки, не веде бухгалтерського обліку та не перебуває на обліку як суб'єкт господарювання у податкових органах, у зв'язку з чим неможливо перевірити факту отримання ним плати від позивача. Отже, квитанція до прибуткового касового ордеру, надана позивачем не може вважатись фінансовим документом, а тому не є належним та допустимим доказом понесення позивачем витрат на правову допомогу. Особа, яка надавала позивачу правову допомогу, у справі участі не брала, позивач не надав розрахунку, яким би підтверджувалась вартість правової допомоги, тобто не довів вимоги належними доказами. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що підстав для стягнення витрат на правову допомогу немає. У відповідності до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Принцип безпосередності судового розгляду закріплено у ст.159 ЦПК України, відповідно до якої суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість доказів в їх сукупності, вважає, що позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Враховуючи викладене, суд вважає, що обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з недоведеністю. На підставі ст. 79, 88 ЦПК України сторони звільняються від сплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed