Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

27.01.2021 р. представник позивача звернувся в суд з наведеним позовом, мотивуючи тим, що 08 січня 2020 року в м. Кривий Ріг відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) в результаті чого, позивач отримала тілесні ушкодження. 11.08.2020 р. ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах позивача подало до ПРАТ «УТСК» заяву про виплату страхового відшкодування вих.№1342/12352 від 11.08.2020 р. щодо виплати страхового відшкодування в сумі 97364 грн. 64 коп., з яких 85\~014 грн. страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності, 7714 грн. 23 коп. страхове відшкодування шкоди, пов`язаною із тимчасовою втратою працездатності, 4636 грн.41 коп. страхове відшкодування моральної шкоди. Оскільки відповідач не здійснив таку виплату, а виплатив лише частину страхового відшкодування у розмірі 57 030 грн. 23 коп. від розміру завданої шкоди, а відтак з посиланням на норми чинного законодавства просить позов задовольнити в повному обсязі. Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді від 11.02.2021 р., та справу було призначено до судового розгляду, в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Постановою слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області від 30 травня 2020 року встановлено, що 08 січня 2020 року приблизно о 18 годині 15 хвилин водій [PERSON] керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21124» р.н. [NUMBER] рухався по проїжджої частини вул.Гастелло з боку вул. Короленко в напрямку вул. Бірюзова в Тернівському районі м. Кривого Рогу, де в районі буд.12 по вул. Гастелло здійснив наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON] , які перетинали проїзну частину у не відведеному місці справа на ліво відносно напрямку руху авто. Внаслідок ДТП [PERSON] отримала тілесні ушкодження, а пішохід [PERSON] о 08.05 годині помер в лікарні. Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.8-14). Тобто, дана дорожньо-транспортна пригода є страховим випадком в розумінні ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". З копії постанови про закриття кримінального провадження від 30.05.2020 р. вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12020040000000017 від 09.01.2020 року за фактом даної дорожньо-транспортної пригоди закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Згідно виписки з медичної карти та довідки про тимчасову непрацездатність [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Криворізькій міській лікарні №7 КМР у зв`язку з отриманими під час ДТП тілесними ушкодження 49 днів: з 08.01.2020 року по 25.02.2020 року (а.с.21-22, 26). Внаслідок отриманих травм [PERSON] відповідно до довідки МСЕК 19.05.2020 року встановлена ІІ група інвалідності (а.с.27). Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу марки «ВАЗ 21124» реєстраційний номер [NUMBER] , застрахована у приватного акціонерного товариства «УТСК» на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування №АО855065 (а.с.17). З заяви на виплату страхового відшкодування вбачається, що позивачка, зверталася до Приватного акціонерного товариства «УТСК» про виплату страхового відшкодування, а саме: відшкодування шкоди пов`язаною із стійкою втратою працездатності у розмірі - 85014,00 грн., відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності у розмірі 7714,23 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 4636,41 грн., що в загальному становить 97364,64 грн.(а.с.6-7). Згідно позиції викладеної позивачем в позові та відповідачем в тексті відзиву на позовну заяву вбачається, що ПрАТ «УТСК» виплатила в користь позивача страхове відшкодування в загальному розмірі 57030,23 грн., тобто частину від заявленого розміру відшкодування шкоди. Крім цього, з відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач виплатив страхове відшкодування у розмірі Ѕ частини від суми збитку переслідуючи соціальну ціль-допомогти постраждалій особі, навіть при відсутності вини водія автомобіля ВАЗ, проте, посилаючись на п. 36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ч.2 ст.1193 ЦК України, поділив відшкодування наполовину та виплатив відшкодування шкоди в розмірі 57030,23 грн., вважаючи, що в даному випадку, ДТП сталося внаслідок надзвичайних та невідворотних подій, які у своїй сукупності є непереборною силою та цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ВАЗ [PERSON] за завдану шкоду не виникла. Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена життю та здоров`ю особи в результаті дії транспортного засобу, як джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від наявності вини завдавача шкоди. Відповідно до положень частини першої статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Відповідно до ст.26 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Зі змісту ст. 1188 ЦК України вбачається, що стаття підлягає до застосуванню у разі заподіяння шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Згідно з ч.1,2 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Аналогічні положення містяться і п. 36.3 ст. 36 Закону, де вказано, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Оскільки, позивачу заподіяно шкоду внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а не взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, то відповідальним за заподіяну шкоду є лише особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України), що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.12.2018 (справа 757/59802/16-ц), де вказано, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Доказів умислу потерпілої або непереборної сили матеріали справи не містять. Тобто, у водія забезпеченого транспортного засобу марки ВАЗ-21124 р.н. [NUMBER] [PERSON] настала безвинна відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, то в порядку передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відповідач зобов`язаний здійснити відшкодування шкоди позивачу, так як його цивільно-правова відповідальність застрахована. Згідно п.26.2 ст.26 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить у разі встановлення IІ групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі на дату настання страхового випадку. Згідно ст.24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Відтак, враховуючи те, що відповідач здійснив частину належного позивачам відшкодування шкоди в розмірі 57030, 23 грн., а розмір застрахованої відповідальності становить 97364, 64 грн., то право позивача на відшкодування шкоди, заподіяної його життю та здоров`ю є порушеним відповідачем, який зобов`язаний доплатити частину страхового відшкодування шкоди, що залишилась невідшкодованою. Позивачем заявлено позовні вимоги про виплату невиплаченого страхового відшкодування в сумі 57030,23 грн., коли як з матеріалів справи вбачається, що згідно заяви про виплату страхового відшкодування вих.№1342/12352 від 11.08.2020 р. (а.с.6) потерпіла просила здійснити виплату страхового відшкодування на загальну суму 97364,64 грн., ПрАТ «УТСК» у досудовому порядку, сплатило страхове відшкодування у розмірі 57030,23 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.54-56), що підтверджує і сама позивач, разом з тим різниця між загальною сумою вимог та сплаченим страховим відшкодуванням складає 40334,41 грн. (97364,64 грн.-57030,23=40334,41) Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою та другою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у справі № 723/3193/19-ц від 23.11.2020 року). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі East/West Alliance Limited проти України , від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у справі № 734/2313/17 від 19.11.2020 року). На підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, позивачем долучено тільки ордер виданий адвокатським бюро «Кульчицький та партнери» та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1549 видане адвокату Кульчицькому О.С. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 137 ЦПК України та доходить висновку про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки стороною позивача не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та підтвердження виконання таких робіт. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір . У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати по справі.

Outcome: partial