Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2014 року задоволений позов ПАТ «Дніпровськпромбуд» до [PERSON] про виселення із наданням іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку. Виселено [PERSON] із кімнати [ADDRESS] в надане їй житлове приміщення кімнату [ADDRESS], згідно наданого ордеру ПАТ «Дніпровськпромбуд» №1693 від 10.06.2013 року. Знято із реєстраційного обліку [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Дніпровськпромбуд» про визнання права користування житловим приміщенням [ADDRESS], визнання протиправними дії ПАТ «Дніпровськпромбуд» щодо виселення із займаного житлового приміщення [ADDRESS], заборони ПАТ «Дніпровськпромбуд» вчиняти дії щодо виселення та зобов*язання створити належні умови для проживання - відмовлено. Стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ «Дніпровськпромбуд» судові витрати у розмірі 114,7 грн.. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду, та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову товариства та про задоволення її зустрічного позову, оскільки суд не врахував всі обставини у справі, та неправильно застосував норми матеріального права. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду частково скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову товариства, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі ордера № 1540 [PERSON] була вселена в кімнату [ADDRESS] (а.с.100). У житловому приміщенні - кімнаті [ADDRESS] відповідачка проживає та зареєстрована ( а.с.7). Згідно висновку про технічний стан будівельних конструкцій будівлі по [ADDRESS] Придніпровської державної академії будівництва і науково-консалтингового підприємства «Стеконік ЛТД» від 23.01.2006 року, акту обстеження стану житлового будинку, ця будівля потребує негайного капітального ремонту і рекомендовано ВАТ «Дніпровськпромбуд» та ДП «Дніпровськпромбудсервіс» вжити необхідних заходів, щодо проведення відновлювальних ремонтних робіт (21-22). З матеріалів справи вбачається, що будівля, в якій мешкає відповідачка не є житловим фондом, а є санаторієм-профілакторієм, що належить на праві власності ПАТ «Дніпровськпромбуд», що підтверджується актом передачі державного нерухомого майна у статутний фонд ВАТ «Дніпровськпромбуд» від 23 червня 1998 року. Відповідно до технічного паспорту від 23 липня 2007 року приміщення, яке займає відповідачка є кімнатою відпочинку, а не житловою кімнатою. У плані приватизації орендного підприємства «Дніпровськпромбуд» від 07 серпня 1995 року зазначено перелік державного житлового фонду, у тому числі гуртожитки, серед яких відсутній об`єкт, в якому мешкають відповідачі. Суд посилався на приписи ст.ст. 317,322 ЦК України, ч. 5 ст. 132 ЖК України щодо прав власника та мешканців гуртожитку. Встановлено, що згідно ордеру ПАТ "Дніпровськопромбуд" №1693 від 10 червня 2013 року [PERSON] надано інше жиле приміщення - кімната [ADDRESS], площею 17,3 м2, але відповідачка добровільно переселитися не бажає (а.с.23). Крім того, будівля гуртожитку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] є державною власністю та знаходиться на балансі ПАТ «Дніпровськпромбуд» . Врахувавши зазначене, і той факт, що будівля в якій проживає відповідачка є аварійною та небезпечною в першу чергу для життя самої [PERSON], окрім того, кімната яка пропонується відповідачці відповідає всім необхідним вимогам та не погіршує жодним чином її житлові права, суд прийшов до висновку, що позов в частині виселення [PERSON] із кімнати [ADDRESS] в надане їй житлове приміщення - кімнату [ADDRESS], згідно наданого ордеру ПАТ "Дніпровськопромбуд" №1693 від 10.06.2013 року є законним, обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд посилався на вимоги ст.ст. 321,391 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», і оскільки суд прийшов до висновку про виселення відповідачки із кімнати [ADDRESS], а тому зняв її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання права на проживання у приміщенні, [ADDRESS]; визнання протиправними дій ПАТ "Дніпровськпромбуд" щодо виселення [PERSON] із цього житлового приміщення; заборони ПАТ «Дніпровськпромбуд» вчиняти дії щодо виселення [PERSON] із займаного нею житлового приміщення; зобов'язання ПАТ «Дніпровськпромбуд» створити належні умови для проживання у гуртожитку, шляхом укладання договорів про надання комунальних послуг із відповідними комунальними службами, то суд вважав їх безпідставними, оскільки на день розгляду справи вказана будівля не є житловим приміщенням, а є санаторієм-профілакторієм, а кімната [ADDRESS] визначена як кімната відпочинку. При цьому суд посилався на вимоги ст. 30 Конституції України, ч. 1 ст. 16, ч. 2 ст. 311 ЦК України, 9 ЖК України, ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України. Врахувавши надані докази і те, що відповідачка проживає у будівлі, яка є аварійною та небезпечною для її життя, а в силу ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить якщо інше не встановлено договором або законом, суд вважав, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню, та відповідачка має бути виселена із кімнати [ADDRESS] в надане їй житлове приміщення - кімнату [ADDRESS], згідно наданого ордеру ПАТ "Дніпровськопромбуд" №1693 від 10.06.2013 року та знята із реєстраційного обліку за вказаною адресою. Але із висновками суду в частині задоволення позову товариства про виселення та зняття із реєстрації відповідачка погодитись не можна, оскільки вони зроблені без врахування всіх обставин у справі та вимог законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, у червні 1992 року трест «Дніпровськпромбуд» перетворено у Державне орендне підприємство, а у подальшому 25.10.1995 року у ВАТ «Дніпровськпромбуд». Згідно рішення виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 12.09.1986 року № 497 гуртожиток № 1 по [ADDRESS] було переведено в статус переселенський житловий фонд. На підставі ордера № 1540 [PERSON] була вселена в кімнату [ADDRESS], де проживає та зареєстрована до теперішнього часу (а.с.100). Як вбачається із висновку про технічний стан будівельних конструкцій будівлі по [ADDRESS] Придніпровської державної академії будівництва і науково-консалтингового підприємства «Стеконік ЛТД» від 23.01.2006 року, акту обстеження стану житлового будинку, ця будівля потребує негайного капітального ремонту і рекомендовано ВАТ «Дніпровськпромбуд» та ДП «Дніпровськпромбудсервіс» вжити необхідних заходів, щодо проведення відновлювальних ремонтних робіт (21-22). Рішенням виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 17 лютого 2006 року № 189 було затверджено акт обстеження стану зазначеного гуртожитку. Вирішуючи питання про виселення відповідачки, позивачем був наданий ордер №1693 від 10.06.2013 року на право заселення відповідачкою кімнати [ADDRESS]. Згідно ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Стаття 9 ЖК України передбачає, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Будівля вказаного гуртожитку є об'єктом державного житлового фонду, який у процесі приватизації не увійшов до статутного фонду ВАТ «Дніпровськпромбуд», але залишився на його балансі. У відповідності до ст.7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», ст.7 Закону України «Про приватизацію державного майна», органом, що здійснює функції управління цим гуртожитком є Фонд державного майна України в особі Регіонального відділення Фонду держмайна України по Дніпропетровській області. Згідно до положення ст.133 ГК України, основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління, права володіння, права користування тощо, передбачені Цивільним кодексом України. Крім того, майно суб'єктів господарювання може бути закріплено на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна. Поняття та основні повноваження балансоутримувача будинку закріплено в ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої балансоутримувачем будинку - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Згідно до п.4 Наказу Фонду державного майна України «Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі»від 19.05.1999 року за № 908/68, господарські товариства, на балансі яких перебуває державне майно, що не увійшло до статутних фондів у процесі приватизації, несуть відповідальність за збереження такого майна відповідно до Цивільного кодексу України. Доказів перебування вказаного гуртожитку на праві господарського відання чи праві оперативного управління у складі основних фондів підприємства - на балансі товариства на підставі акту прийому-передачі майна чи то за формою встановленою наказом Міністерства фінансів України № 87 від 31.03.99 року «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 2 «Баланс»та стандарту бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затверджених наказом № 92 від 27.04.2000 року суду позивачем не надано, а надані докази не можуть вважатися належними, що підтверджували би наявність у позивача обсягу прав як балансоутримувача та, як наслідок, прав на звернення до суду за їх захистом. Таким чином, суд вважає, що підстави для виселення відповідачки відсутні. Крім того, в суді апеляційної інстанції представником [PERSON] був наданий акт обстеження умов проживання у гуртожитку по [ADDRESS] від 21.01.2014 року, відповідно до якого відсутні належні умови для проживання у цьому гуртожитку. А згідно акту обстеження будівлі по [ADDRESS] від 12.02.2014 року, затвердженого рішенням ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 28.03.2014 року №128, зазначено про необхідність проведення капітального ремонту у цій будівлі. Безпідставними є доводи апеляційної скарги в частині вимоги про задоволення зустрічного позову, оскільки відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову. Позовні вимоги [PERSON] про визнання права на проживання у приміщенні, [ADDRESS]; визнання протиправними дій ПАТ "Дніпровськпромбуд" щодо виселення [PERSON] із цього житлового приміщення; заборони ПАТ «Дніпровськпромбуд» вчиняти дії щодо виселення [PERSON] із займаного нею житлового приміщення; зобов'язання ПАТ «Дніпровськпромбуд» створити належні умови для проживання у гуртожитку, шляхом укладання договорів про надання комунальних послуг із відповідними комунальними службами, оскільки такі способи захисту прав не передбачені ст.16 ЦК України, нормами ЖК України. Крім того, ПАТ "Дніпровськпромбуд" не заперечував наявності права у [PERSON] на проживання у гуртожитку, а лише вимагав виселення її у інший гуртожиток. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи, спростовують висновки суду в частині задоволення позову товариства, а тому рішення суду необхідно в цій частині скасувати та відмовити у задоволенні позову, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України.

Outcome: partial