Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Заставнівської міської ради про визнання у порядку спадкування прав засновника селянського (фермерського) господарства та права постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в с.М.Кучурів Заставнівського району Чернівецької області помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до якої крім іншого майна входять і права засновника фермерського господарства «Дупешка Василя Миколайовича» (ідентифікаційний код 22832764) в [ADDRESS] , а також право на спадкування належного засновнику права постійного користування землею згідно державного акту в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON] . Позивач зазначила, що вона є спадкоємцем після смерті чоловіка за законом. Інших спадкоємців немає. Вказує, що відповідним чином прийняла спадщину, звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак їй було відмовлено у вчинені будь-яких нотаріальних дій, оскільки відсутні документи, які мали би підтвердити право померлого на частку та її розмір в статутному фонді господарства та відсутні документи, що підтверджують право власності на земельну ділянку. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, проте останній подав до суду заяву про слухання справи за їх відсутності та просить позов задовольнити. Представник відповідача від Заставнівської міської ради в судове засідання не з`явився, однак до суду надійшла заява про те, що останній - позов визнає в повному обсязі і просить справу розглянути за його відсутності. Ч. 3 ст.211\~ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи дану норму закону, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін (їх представників). Відповідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється у відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, приймаючи визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб, та відповідає вимогам ч.4 ст.206 ЦПК України, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, оголосивши заяви сторін (їх представників), перевіривши матеріали справи в межах наданих суду доказів, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом вставнолено, що [INFO] помер [PERSON] , що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.10.2020 року . Після смерті останнього відкрилась спадщина. За правилами ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу Відповідно до ст.ст. 1258, 1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За життя [PERSON] заповіту не залишав, а тому після його смерті відкрилась спадщина за законом. Спадкоємцем першої черги за законом є позивач, котра являється дружиною померлого. Інших спадкоємців не має. Вiдповiдно до ч.3 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Встановлено, що [PERSON] в установленому законом порядку прийняла спадщину, оскільки в передбачений законом шестимісячний строк, з часу відкриття спадщини, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] .. Вказана заява міститься в матеріалах спадкової справи. З копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи вбачається, що фермерське господарство "Дупешка Василя Миколайовича" зареєстроване 02.07.1997 року державним реєстратором Гуштик М.М. Юридичній особі присвоєно ідентифікаційний код [NUMBER] . Також, до матеріалів справи долучено копію статуту фермерського господарства "Дупешка Василя Миколайовича ", з якого вбачається, а саме із ст.7.1, що фермерське господарство припиняє свою діяльність на підставах - визнання фермерського господарства неплатоспроможним (банкрутом) за рішенням суду або господарського суд, а також у разі якщо не залишилося жодного члена фермерського господарства або спадкоємця, який бажає продовжувати діяльність фермерського господарства. Позивач [PERSON] , як спадкоємець, бажає продовжити діяльність фермерського господарства «Дупешка Василя Миколайовича» . Позивач у встановленому порядку не може оформити права засновника фермерського господарства " Дупешка Василя Миколайовича" через те, що відсутні документи, які мали би підтвердити право померлого на частку та її розмір в статуному фонді господарства та відсутні документи, що підтверджують право власності на земельну ділянку. Підтвердженням цього є постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.04.2021 р., що міститься в матеріалах справи . У відповідності до ст. 19 Закону України «Про фермерське господарство»до складу майна фермерського господарства /складеного капіталу/ можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, обладнання, а також інші майнові права/в тому числі на інтелектуальну власність/ грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно з ч. 1 ст.23\~Закону України\~«Про фермерське\~господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Відповідно до норм п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду\~України №20\~від 22.12.1995\~року «Про\~судову практику\~за позовами\~про захист\~права приватної\~власності» успадкування майна селянського (фермерського) господарства здійснюється за загальними правилами спадкового права. Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»,вирішуючи\~спірпро спадкування\~частки учасника\~підприємницького товариства, необхідно враховувати, що це допускається статями 130,147,166 ЦК(435-15), статями 55,69 Закону України від 19.09.1991 року №1576-XII(1576-12) «Про господарські товариства» і не підпадає під заборону п. 2 ч. 1ст. 1219 ЦК України. При цьому успадковується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі. Згідно з ст.6 п.6.1 п. статуту фермерського господарства членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку та інші родичі, які об`єдналися для роботи у цьому господарстві. Суд приходить до висновку, що оскільки спадкування охоплює перехід всіх прав та обов`язків (за винятком визначених законом, які не можуть входити до складу спадщини ст. 1219 ЦК України), то спадкуванню підлягають і майнові права, які мав спадкодавець. А отже такі права та обов`язки можуть успадковуватись, оскільки вони не припиняються зі смертю спадкодавця, а будуть існувати доти, доки буде існувати юридична особа та до юридичного оформлення прав на неї спадкоємцем. На даний момент позивач як спадкоємець [PERSON] не має можливості повноцінно користуватися земельною ділянкою, яка згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЧВ №000116 від 24.11.1994 року площею 26,66 га та площею 22,2898 га., яка знаходится в с.М.Кучурів Заставнівського району Чернівецької області надана її чоловіку [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства, оскільки останній помер. За змістом статей 6, 50\~ЗК України\~18\~грудня 1990\~року N\~561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної\~Ради України\~від 13\~березня 1992\~року №\~2200\~«Про прискорення\~земельної реформи\~та приватизацію\~землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України. Пунктом 6 розділу Х\~«Перехідні положення»\~ЗК України\~2001\~року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У Рішенні Конституційного\~Суду України\~від 22\~вересня 2005\~р.\~№5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х\~"Перехідні\~положення"\~ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної\~Ради України\~"Про\~земельну реформу"\~від 18\~грудня 1990\~року N\~563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Відповідно до статті 1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219\~ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. При цьому згідно із частиною 2 статті 395\~ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Крім того, відповідно до статті 396\~ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29цього Кодексу. Дана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в справі №368/54/17 від 20.11.2019. З огляду на викладене суд вважає, що дану правову позицію можливо застосувати в правовідносинах, що виникли у позивача. Оскільки вона є аналогічною і до права постійного користування землею, що виникло у спадкодавця [PERSON] .. Саме тому, суд вважає, що належним способом захисту невизнаного права позивача [PERSON] є визнання її права на постійного користування землею згідно державного акту в порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON] . Крім того, суд бере до уваги і позицію представника відповідача від Заставнівської міської ради, який згідно поданої заяви позовні вимоги визнав у повному обсязі, що згідно положень ч.4 ст.206ЦК\~України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права третіх осіб. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На підставівикладеного та

Outcome: approved