Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб: Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів, посилаючись на те, що вона має доньку [PERSON] . 21 листопада 2014 року її донька [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після укладання шлюбу обрала прізвище [PERSON] . Від даного шлюбу відповідачі у справі мають дитину [PERSON] , [INFO] . Сумісне життя відповідачів не склалося в зв`язку з чим 09 серпня 2017 року шлюб між ним було розірвано на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Малолітня дитина за рішенням суду залишилася мешкати разом з матір`ю та з відповідача [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дитини на користь відповідача [PERSON] .. На даний час відповідачі вихованням дитини не займаються, не турбуються про її духовний та фізичний розвиток, не відвідують її, матеріальної допомоги на її утримання не надають, сімейне життя їх не налагоджене, не працюють. На даний час вихованням дитини займається бабуся [PERSON] .. В зв`язку з чим просить позбавити відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , призначивши її опікуном малолітньої дитини. Крім цього просить припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27.01.2017 року, стягнувши з відповідачів на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, з кожного, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Також просила стягнути з відповідачів у справі на її користь, понесені судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Бусуєк Л.А. в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, наполягають на задоволенні позовних вимог, у разі неявки відповідачів не заперечують проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення та довідки про доставку СМС-повідомлень про вручення судових повісток, причину неявки суду не повідомили. Представник третьої особи служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області Лобенко Т.Г. в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Також долучила до матеріалів справи висновок виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачів у справі. Представник третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування Шевченко І.Ю. в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі та просила їх задовольнити. Також долучила до матеріалів справи висновок виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області про можливість призначення [PERSON] опікуном над малолітньою дитиною. Зі згоди позивача та її представника, наданої у заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2014 року. Даний шлюб було розірвано 09 серпня 2017 року на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Від даного цивільного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , матір`ю дитини є відповідач по справі [PERSON] , а батьком дитини є відповідач по справі [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження дитини серія [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Близнюківського районного управління юстиції у Харківській області 19.02.2015 року, актовий запис № 50. Відповідачі з донькою не спілкуються, участі у її вихованні не беруть, матеріальної допомоги на її утримання не надають, її життям та здоров`ям не цікавляться. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28.10.2019 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з бабусею [PERSON] за її місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Так на даний час малолітня [PERSON] знаходиться на утриманні позивача, про що свідчать наступні документи. Згідно довідки Лозівського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 3 «Чебурашка» Лозівської міської ради Харківської області № 01-17/104 від 27.08.2019 року вбачається, що малолітня [PERSON] відвідує Лозівський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 3 «Чебурашка» з 14 листопада 2016 року по теперішній час. В характеристиці Лозівського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 3 «Чебурашка» зазначено, що [PERSON] проживає разом з бабусею, яка опікується онукою, бабуся приводить кожного ранку до садочку і забирає її. Бабуся постійно цікавиться успіхами онуки, консультується з питань навчання та виховання, дитина завжди охайна. Мати та батько дитини жодного разу не відвідувала заклад, участі у вихованні доньки не беруть. Згідно висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини від 12.09.2019 року [PERSON] , [INFO] , здорова. Позивач [PERSON] працює в ТОВ «Сільпо-ФУД» на посаді пекаря відділу випічки магазину № [NUMBER] м. Лозова, що підтверджується довідкою № 112 від 18.09.2019 року, виданою ТОВ «Сільпо-ФУД». Позивач зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Лозівською міською радою Харківської області від 15.03.2004 року, в якому зазначено, що квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 12.09.2019 року, умови проживання дитини добрі, квартира обладнана усіма необхідними меблями, побутовою технікою, предметами побуту. У дитини окрема кімната, є спальне місце, місце для підготовки домашніх завдань, дитячі речі, одяг, предмети особистої гігієни, продукти харчування для дитини забезпечені в повному обсязі. В родині [PERSON] створені належні умови для повноцінного проживання, виховання та розвитку дитини. Вихованням дитини займається бабуся [PERSON] . Згідно висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] за № 02-13-8/115 від 29.01.2020 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.08.2017 року, від даного шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2017 року мати дитини не працює, зловживає спиртними напоями, займається влаштуванням особистого життя, проживає окремо, не спілкується з дитиною в тому обсязі, котрий необхідний для дитини, життям, здоров`ям та навчанням малолітньої доньки не цікавиться, не забезпечує необхідного харчування, утримання, матеріальної допомоги не надає. Батько дитини мешкає у м. Вінниця, також виявляє байдуже ставлення до долі дитини. Весь час піклуванням дитини займається її бабуся [PERSON] , яка влаштувала дитину до навчального закладу, придбала необхідні речі, одяг, шкільні приладдя для дитини. Враховуючи викладене, виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області вважає за доцільне позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав по відношенню до їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачів відбувається втручання в їх право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідачів на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими позивачем та третіми особами доказами, суд приходить до висновку, що відповідачі дійсно ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтують своїми батьківськими обов`язками і не піклуються про фізичний і духовний розвиток [PERSON] , не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклуються про стан її здоров`я, хоча б мали це робити, тобто по своїй вині ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітньої доньки [PERSON] , що повністю відповідає інтересам та бажанню дитини. Суд звертає увагу відповідачів на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надали, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на них ст. 150 СК України, відносно малолітньої дитини. Крім цього із висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування про можливість призначення [PERSON] опікуном над [PERSON] , [INFO] , та відповідність інтересам дитини за № 02-13-8/91 від 22.01.2020 року вбачається, що [PERSON] є бабусею [PERSON] , тривалий час виховує, утримує матеріально, піклується про здоров`я, фізичний та моральний стан своєї онуки, створила належні умови для проживання та всебічного розвитку дитини. На даний час [PERSON] працює пекарем відділу випічки магазину № [NUMBER] ТОВ «Сільпо-ФУД», згідно з медичним висновком КРН «Лозівське ТМО» Лозівської міської ради Харківської області від 12.09.2019 року за № 494 за станом здоров`я може виконувати обов`язки опікуна дитини, за місцем проживання відсутні захворювання, які б перешкоджали виконувати обов`язки опікуна. [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалася. [PERSON] бажає бути опікуном. Враховуючи викладене, виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування вважає можливим призначити [PERSON] опікуном над дитиною [PERSON] , [INFO] , опікуном над її майном, що буде відповідати інтересам дитини. Згідно висновку КРН «Лозівське ТМО» Лозівської міської ради Харківської області від 12.09.2019 року за № 494 про стан здоров`я [PERSON] за станом здоров`я може виконувати обов`язки опікуна (піклувальника) неповнолітньої дитини. За місцем проживання відсутні захворювання, які б суперечили перебуванню дитини. Згідно з довідкою, виданою департаментом інформаційних технологій Міністерства внутрішній справ України, за обліками МВС на території України до кримінальної відповідальності [PERSON] не притягувалася, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування. Вивчивши дані про особу [PERSON] , та враховуючи особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, суд вважає за можливе встановити опіку над [PERSON] , [INFO] , призначивши її опікуном [PERSON] . Крім цього, за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27.01.2017 року з [PERSON] стягнуті на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 27.10.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі рішення суду був отриманий виконавчий лист та пред`явлений до виконання. Згідно ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] і має тягнути за собою припинення стягнення аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не надали доказів щодо їх непрацездатності, наявності інших утриманців, а тому суд задовольняє позов і стягує з кожного з відповідачів аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 07.10.2019 року, до повноліття дитини. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів з відповідачів на утримання дитини підлягає задоволенню. Вирішуючи заявлені позивачем вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500 гривень, суд зазначає, що за змістом ст. 133 ЦПК України склад та розмір витрат, пов`язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання грошей або бланк квитанції завірений лише печаткою адвоката. Відповідно до абзацу 4 п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат належать: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що понесені стороною витрати на професійну правничу допомогу повинні бути документально підтверджені, при цьому склад, розміри витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, та факт їх сплати входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Так, позивачем надано суду документи, які, на думку суду, достатні для підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу, зокрема і у заявленому розмірі. З матеріалів справи слідує, що на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу позивачем надано договір від 19.09.2019 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та довідку адвоката про одержання грошей, які підтверджують факт його оплати адвокату заявлених на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500 гривень, в зв`язку з цим, суд має достатні правові підстави для стягнення таких судових витрат з відповідачів на користь позивача. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи те, що позивачем заявлені вимоги немайнового (позбавлення батьківських прав) та майнового (стягнення аліментів) характеру, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у сумі 1681 гривні 60 копійок. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved