Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовною заявою до до Червонозаводської районної ради м. Харкова, Харківської міської ради, [PERSON], третя особа: Біржа "Право-Ріелтер", Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради, у якій, з урахуванням уточнень, просять суд визнати за позивачами право власності на 33/100 квартири [ADDRESS]; витребувати від відповідача [PERSON], який є сином померлого [PERSON] на користь позивачів 33/100 квартири [ADDRESS]; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19.02.1996 року, укладеного на товарній біржі "Право-Ріелтер" через представника [PERSON] - [PERSON] по довіреності №9-7122 та [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішеннями від 09.12.2013 року Червонозаводського районного суду м.Харкова та апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу 33/100 частини квартири [ADDRESS], укладений на товарній біржі АТ Українська універсальна біржа «Культінвест» 17 жовтня 1995 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Харківської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 9 грудня 2013 року залишено без змін. Також вказали, що згідно свідоцтва на право власності на житло №9-95-553669-У2, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 31.05.1995 року, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належало на праві спільної сумісної власності 33/100 частин квартири [ADDRESS]. 17.10.1995 року між власниками зазначеної квартири та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу. Дана угода в порушення ст.47, ст..227 ЦК УРСР (який діяв на той час) не була нотаріально посвідчена. До того ж, позивач [PERSON] був в цей час неповнолітнім, його інтереси при укладанні цієї угоди належним чином представлені не були. Згоди відділу опіки та піклування на відчуження зазначеного житлового приміщення (співвласником якого є [PERSON].) не було надано. Тому рішенням Апеляційного суду Харківської області від 13.02. 2014р. дана угода (договір купівлі-продажу від 17.10.1995 року) була визнана недійсною. Фактично укладений договір купівлі-продажу виконаний не був, оскільки грошові кошти від продажу квартири позивачі не отримували, залишились мешкати і бути зареєстрованими в цій квартирі (тобто предмет договору передано не було, а потенційний набувач, при цьому ніякого інтересу не виявляв до предмета договору). [INFO] помер [PERSON], спадщину після його смерті прийняла [PERSON], яка була зареєстрована разом з спадкодавцем на момент його смерті в зазначеній квартирі. Прийняття спадщини було належним чином, згідно діючому законодавству, оформлено. 19.02.1996 року квартира була продана [PERSON] згідно договору купівлі-продажу укладеного на товарній біржі «Право-Ріелтер» через представника [PERSON]-[PERSON] по довіреності № 9-7122. [PERSON] є сином[PERSON], який помер [INFO] [PERSON] у нотаріальному порядку про видачу свідоцтва на право власності на частину вищевказаної квартири було відмовлено з тих підстав, що їм не надані правовстановлюючі документи, які свідчать про належність квартири спадкодавцю [PERSON] В листі с3169 першої Харківської державної нотаріальної контори від 28.08.1996 року та заяві [PERSON] йдеться про анулювання довіреності № 9-7122, та про те, що в жовтні 1995 року договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] в нотаріальній конторі не посвідчувався. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 48 ЦПК України, 1963 року, який діяв на період укладання цього договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Отже, при відчуженні 33/100 частини квартири [ADDRESS], яка належала на праві спільної сумісної власності в тому числі і малолітньому [PERSON], були порушені його права та інтереси. Житлові умови [PERSON] значно погіршилися. Позивачі по справі продовжували мешкати в квартирі і мешкають по сьогоднішній день, що підтверджується довідкою від 15.11.2012 року КП «Жилкомсервіс». Ухвалою суду від 08.09.2014 року провадження у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до Червонозаводської районної ради м. Харкова, Харківської міської ради, [PERSON], третя особа: Біржа "Право-Ріелтер", Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 19.02.1996 року, укладеного на товарній біржі "Право-Ріелтер" через представника [PERSON] - [PERSON] по довіреності №9-7122 та [PERSON] закрито. В судовому засіданні позивач та представник позивачів підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON]. у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці і соціальної політики Харківської міської ради - проти задоволення позову не заперечувала, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу були порушені права на той час неповнолітнього [PERSON] Відповідач Харківська міська рада та третя особа біржа "Право-Ріелтер" своїх представників у судове засідання не направили, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Вислухавши пояснення представника позивачів та позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 9-95-55869-У2 33/100 частини у будинку готельного типу за адресою: [ADDRESS] належали на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. На підставі договору купівлі-продажу № 3559 від 17.10.1995 року, укладеного та зареєстрованого на Українській універсальній біржі "Культінвест", [PERSON], [PERSON] і [PERSON] продали, а [PERSON] купив 33/100 частини у будинку готельного типу за адресою [ADDRESS] згідно п.1.6 договору за триста шістдесят мільйонів крб. Продана частина квартири складається з однієї кімнати, житловою площею 15,5кв.м. Згодом, 19.02.1996 року квартира була продана [PERSON] згідно договору купівлі-продажу №2-19-01, укладеного на товарній біржі «Право-Ріелтер» через представника [PERSON]- [PERSON] по довіреності № 9-7122. Згідно листа Першої Харківської державної нотаріальної контори від 28.08.1996 року встановлено, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] в нотаріальній конторі не посвідчувався. За заявою [PERSON] анульована довіреність № 9-7122. 09.12.2013 року Червонозаводським районним судом м. Харкова було винесено рішення, яке рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року змінено, скасовано в частині відмови у задоволені позову [PERSON], [PERSON] до Харківської міської ради, [PERSON], третя особа - АТ Українська універсальна біржа «Культінвест» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеному 17 жовтня 1995 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] до Харківської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON], [PERSON] задоволені частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 33/100 частини квартири [ADDRESS], укладений на товарній біржі АТ Українська універсальна біржа «Культінвест» 17.10.1995 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Харківської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 09.12.2013 року залишено без змін. Також, вказаним рішенням встановлено, що оскаржуваний договір є недійсним, оскільки порушувались права малолітньої дитини під час його укладання. Позивачами, також надано довідка КП «Жилкомсервіс» від 28.09.2012 року №3894, яка досліджена у судовому засіданні та встановлено, що [PERSON] проживає постійно і зареєстрована у [ADDRESS]. У цьому житловому приміщенні проживають та зареєстровані також: [PERSON],(син) [INFO], дата прописки 22.04.2009 року, та [PERSON] (син) [INFO]., дата прописки 01.04.2010 року. Нормативне регулювання можливості витребування майна закріплене ст. 330 ЦК України, відповідно до якої, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Дана норма регулює набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права. Відповідно до ст. 60 ЦПК України сторони повинні довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Як вбачається з довідки КП «Харківське МБТІ» від 14.11.2008 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 33/100 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору № 2-19-01 купівлі-продажу, зареєстрованого біржею «Право-Риелтер» від 19.02.1996 року у вигляді кімнати площею 15,9кв.м. Позивачкою не були надані докази, що [PERSON] набув право власності на вказане майно незаконно. Більш того, рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 9.12.2013 року позивачам було відмовлено у задоволенні їх позову про визнання недійним договору купівлі-продажу від 19.02.1996 року. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року рішення районного суду в цій частині було залишено без змін. Таким чином, незаконність набуття права власності [PERSON] на 33/100 частини квартири [ADDRESS] не була встановлена судом, а тому на підставі ст.328 ЦК України вважається набутим правомірно. За змістом ст.387 ЦК України для пред'явлення власником позову про витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно, щоб майно, якого позбавився власник, збереглося у натурі і знаходилося у фактичному володінні іншої особи. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.19 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити із того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і в якої майно фактично знаходилося та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи у неї відсутнє, не може бути задоволений. Окрім того, п. 8 вказаної Постанови визначено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Власник може вимагати повернення свого майна за цим позовом лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно. Якщо ж володілець володіє чужим майном на законних підставах, то власник не може витребувати свою річ з такого володіння шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. При цьому, за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Таким чином, в Цивільному кодексі містяться норми, що захищають право нового власника майна. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як роз'яснив Пленум Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ уПостанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.10) відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК (435-15) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 9.12.2013 року позивачам було відмовлено у задоволенні їх позову про визнання недійним договору купівлі-продажу від 19.02.1996 року. Вказаним рішенням було встановлено, що позивачі не довели факт обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника [PERSON] або [PERSON] Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.02.2014 року рішення районного суду в цій частині було залишено без змін. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, спірне майно не було загублено позивачами, не було у них викрадено і не вибувало з їх волі іншим шляхом. Окрім того, згідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Із договору купівлі-продажу від 19.02.1996 року убачається, що відчужувані 33/100 частин квартири під арештом і в заставі не перебувають, право власності Продавця ніким не оспорюється, що підтверджується відповідними документами. Сума, що зазначена у п.4 договору сплачується покупцем до посвідчення угоди. З боку Покупця оплата суми договору в повному обсязі. Також апеляційний суд погодився з висновком районного суду, що позивачка [PERSON] отримала гроші за продані нею 33/100 частини квартири [ADDRESS] і цей факт нею спростований не був. Таким чином, [PERSON] не знав і не міг знати про відсутність у продавця [PERSON] прав на відчуження 33/100 частини квартири [ADDRESS]. Добросовісність набувача [PERSON] підтверджується рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 9.12.2013 року. Таким чином, ані позивачем, ані її представником не надано жодних доказів наявності вини відповідача під час укладення договору купівлі-продажу від 19.02.1996 року. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог щодо витребування спірного майна. Стосовно вимоги про визнання права власності на спірне майно, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Постановою Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV (1952-15 ) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Таким чином, оскільки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині витребування спірного майна, то вимоги щодо визнання права власності на спірне майно також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed