Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

22.11.2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 20602,01 грн. за кредитним договором №507840224 від 22.08.2018 року. Свій позов позивач мотивує тим, що між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №507840224 від 22.08.2018 року шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу, яка разом із заявою на встановлення відновлювальної кредитної лінії складають між позивачем та відповідачем Договір, про що свідчать підписи відповідача та представника позивача на заяві. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав та надав відповідачу кредит. Відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем, яку він добровільно не погашав, тому і подано даний позов до суду. Представник позивача у судове засідання не з`явився, направивши до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність (а.с.39). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсутність (а.с.52-53). У зв`язку з неявкою сторін у суд фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося на підставі приписів ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає до задоволення частково. У судовому засіданні встановлено, що між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (на даний час акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») та [PERSON] був укладений кредитний договір №507840224 від 22.08.2018 року шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу, яка разом із заявою на встановлення відновлювальної кредитної лінії, складають між позивачем та відповідачем Договір, про що свідчать підписи відповідача та представника позивача на заяві (а.с.7-16). При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, якою передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Копії заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу, заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії, витяг з договору додані позивачем до позовної заяви. Згідно п.3.1 заяви про приєднання шляхом підписання заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) клієнт беззастережно приєднується до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції, яка на день підписання цієї заяви на приєднання розміщена на інтернет-сторінці банку та укладає з банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку. Згідно п.3.4, 3.4.1, 3.4.2 заяви про приєднання банк на підставі наданих клієнтом відповідно до вимог чинного законодавства України документів відкриває клієнту поточний рахунок за тарифним пакетом «МІЙ КОМФОРТ» № [NUMBER] та надає платіжну картку та конверт з кодом. Згідно п.6.7 заяви про приєднання клієнт щомісячно здійснює часткове повернення кредиту в розмірі обов`язкового щомісячного платежу. За несвоєчасну сплату щомісячного обов`язкового платежу в строки, визначені цією заявою, клієнт сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період прострочення платежу, від простроченої суми (п.1.24 розділу ХХІІ договору комплексного банківського обслуговування. У заяві на встановлення відновлювальної кредитної лінії (п.6.1-6.3) [PERSON] просив надати кредит на споживчі потреби в національній валюті шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії на картковий рахунок № [NUMBER] в розмірі 13000 грн, максимальний розмір кредиту 250000 грн на строк 60 місяців з можливим продовженням на той самий строк. Згідно п.6.4 на строк до 27.08.2018 року, тобто на 5 календарних днів з дня підписання цієї заяви уповноваженим працівником банку встановлюється кредит в сумі 13000 грн. Після закінчення вказаного строку клієнт погоджується на встановлення (збільшення) банком кредиту в межах максимальних параметрів кредитування, вказаних в п.6.3. В разі нездійснення банком збільшення розміру кредиту клієнт продовжує користуватись кредитом у розмірі, встановленому в цьому пункті протягом строку дії платіжної картки. Згідно п.6.5 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії строк кредиту (користування ним) встановлюється на відповідний період дії платіжної картки. При випуску платіжної картки на новий термін, строк дії кредиту (користування ним) подовжується на строк дії платіжної картки. Пунктом 6.6 передбачено, що процентна ставка є фіксованою і складає 38%. Згідно п.1.7 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб датою укладення кредитного договору є дата підписання заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії уповноваженим представником (працівником) банку, датою надання кредиту (частин кредиту) є дата використання клієнтом кредиту (кредитних коштів). Кредитний договір діє до повного виконання клієнтом всіх грошових зобов`язань за кредитним договором. Перебіг строку кредитування починається з дати надання банком клієнту кредиту (встановлення ліміту кредитування). Пунктом 1.14.1. Договору передбачено, що клієнт зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням і своєчасно, в повному обсязі повернути суму кредиту, сплатити всі нараховані проценти та інші платежі, передбачені кредитним договором. Згідно п.1.28. Договору банк має право вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, строк сплати яких не настав, у випадку невиконання або неналежного виконання клієнтом зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту. Відповідач своєчасно не повертав позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, процентами, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем. У зв`язку з чим 15.07.2019 року позивачем на адресу відповідача направлена претензія про дострокове повернення кредиту (а.с.24). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. З огляду на зазначене, суд, з урахуванням наданих доказів, прийшов до висновку, що в порушення умов Договору та ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання не виконав. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Тобто, ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за Договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за Договором, відповідач станом на 05.11.2019 року має заборгованість - 20602,01 грн., яка складається з наступного: - 12870,32 грн - основна заборгованість за кредитом; - 4748,27 грн -відсотки за користування кредитом; - 94,19 грн - заборгованість за комісією РКО; - 2646,67 грн - пеня; -242,56 грн - 3% річних від прострочених платежів. Розрахунок суми заборгованості відображено з моменту надання та отримання кредитної послуги, додано на а.с.17-18. Щодо нарахування відсотків в сумі 4748,27 грн за період з 22.08.2018 року по 05.11.2019 року суд зазначає наступне. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів після 15.07.2019 року (пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такі висновки суду, узгоджуються з правовою позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12. У ст.1050 ЦК України передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому суд стягує з відповідача на користь позивача відсотки в сумі 3073,36 грн за період з 22.08.2018 року по 26.06.2019 року, оскільки вирахувати відсотки станом на 15.07.2019 року із наданого банком розрахунком неможливо, а ухвала суду від 10.02.2020 року щодо пропозиції позивачу надати уточнений розрахунок заборгованості за відсотками станом на 15.07.2019 року не виконана (а.с.44-45). Також позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за комісією в сумі 94,19 грн, проте суд не вбачає підстав для її стягнення. Законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про споживче кредитування", який набрав чинності 10 червня 2017 року. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Нормами ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. Згідно із ст. 20 Закону України «Про споживче кредитування» укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. До договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належать: 1) договір оцінки майна споживача з метою визначення його кредитоспроможності; 2) договір оцінки майна споживача, що використовується для забезпечення виконання ним зобов`язань за договором про споживчий кредит; 3) договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит; 4) договір відкриття банківського рахунку, необхідного для отримання чи обслуговування наданого кредиту; 5) договори про надання нотаріальних та інших додаткових чи супутніх послуг у разі, якщо вони необхідні для укладення договору про споживчий кредит. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1,статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з положеннями ч.,ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 викладена правова позиція про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, згідно якої зроблено висновок, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення винагороди, у тому числі за надання фінансового інструмента та за резервування ресурсів, а нарахування платежів за послуги, що супроводжують кредит за рахунок позивача є незаконним. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071 цс 16, а також у постанові Верховного Суду по справі №766/1497/16-ц від 06 червня 2018 року. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року за №520/2614/17. Позивач уклав кредитний договір, відповідно до якого банк надав кредит зі сплатою процентів за користування кредитом. На підставі вказаного вище, задовольняючи позов банку суд,

Outcome: partial