Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АУРІС-АВТО» звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши позовні вимоги, до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, перевід прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності, припинення права власності на земельну ділянку та визнання недійсним та скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26.05.2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір оренди належної останній земельної ділянки площею 1,00 га (кадастровий номер 1225081500:01:081:0009) строком на 7 років. Також позивач зазначив, що починаючи з 2018 року відповідач [PERSON] почала ухилятись від отримання орендної плати в рамках укладеного договору оренди. Водночас 05.10.2020 року позивачу стало відомо про те, що 26.06.2017 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. за реєстровим №1285. Також позивач зазначає, що договір оренди, укладений 25 травня 2016 року, станом на момент розгляду справи є діючим, не є припиненим або розірваним, недійсним не визнавався і позивач вважає, що укладанням оскаржуваного договору купівлі-продажу від 26.06.2017 року, про який йому стало відомо 05.10.2020 року, відповідач [PERSON] , не зважаючи на той факт, що вона є власником земельної ділянки, яка не мала права відчужувати вказану земельну ділянку без попередження та надання пропозиції про її придбання ТОВ «АУРІС-АВТО», порушила законні права Позивача як належного орендаря за договором. З урахуванням того, що законодавчо не врегульовано питання щодо переведення прав та обов`язків покупця на підставі ст. 9 Закону України «Про оренду землі», Позивач вважає за можливе просити суд про застосування аналогії закону, відповідно до ст. 8 ЦК України, якою визначено, що, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини. Позивач також вважає, що до даних правовідносин повинна бути застосована ст. 362 ЦК України, оскільки у разі продажу власності з порушенням переважного права купівлі Позивач може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків Покупця. Посилаючись на те, що позивач має переважне перед іншими право на придбання орендованої земельної ділянки в разі її продажу орендодавцем, ТОВ «АУРІС-АВТО» в силу положень ст.ст. 8, 203, 215,\~362, 655, 657 ЦК України, просило: - визнати недійсним договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною за р.№1285 від 26.06.2017 року, щодо земельної ділянки загальною площею 1,0 га, в тому числі рілля 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0009, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, укладений [PERSON] з [PERSON] ; - перевести на ТОВ «АУРІС-АВТО» права та обов`язки покупця по договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною за р.№1285 від 26.06.2017 року, щодо земельної ділянки загальною площею 1,0 га, в тому числі рілля 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0009, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, укладеному між [PERSON] з [PERSON] , визнавши право власності на земельну ділянку загальною площею 1,0 га, в тому числі рілля 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0009, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області за Товариством з обмеженою відповідальністю «АУРІС-АВТО»; - припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 1,0 га, в тому числі рілля 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0009, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області; - визнати недійсним та скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №1285 внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35873951 від 26.06.2017 р., здійсненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кокосадзе Лілією Вячеславівною; - стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року відкрито провадження по вказаній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та витребувано докази. 04 лютого 2021 року на адресу суду від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. надійшла копія договору купівлі продажу земельної ділянки від 26.06.2017 року реєстровий № 1285 та копії долучених до нього документів. 10 березня 2021 року позивачем подано заяву про залучення до справи відповідача [PERSON] та подано уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 11 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] та прийнято уточнену позовну заяву. Надано строк для надання відзиву та відповіді на відзив. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дударенко А.Д. позовні вимоги ТОВ «АУРІС-АВТО» підтримала з підстав, викладених у позовній заяві із врахуванням уточнень. Відповідачі будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання жодного разу не з`явились, причини неявки не повідомили. Третя особа подала до суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що 26.06.2016 року між позивачем ТОВ «АУРІС-АВТО» та відповідачем [PERSON] був укладений договір оренди належної останній земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1,0 га (кадастровий номер 1225081500:01:081:0009), що розташована на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 7 років, який був зареєстрований 28.05.2016 року, що вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 05.10.2020 року (номер інформаційної довідки 226869566). 26.06.2017 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. за реєстровим номером 1285. За умовами даного договору відповідач [PERSON] продала, а відповідач [PERSON] купив у власність, належну [PERSON] на праві власності земельну ділянку площею 1,0 га (кадастровий номер 1225081500:01:081:0009), яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Солонянський район, Василівська сільська рада та надана для ведення особистого селянського господарства. Продаж ділянки вчинено за домовленістю сторін за ціною 34\~800 (тридцять чотири тисячі вісімсот) гривень 00 копійок. Аналізуючи доводи учасників справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно вимог\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (ст.215,\~216 ЦК України). Так, згідно ч.1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1\~ст. 78 ЗК України\~право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1,2,3\~ст. 319 ЦК України). Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами (п.«а» ч.1\~ст. 81 ЗК України). Згідно\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст.6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, передачу майна у власність регламентують, в тому числі, наступні договори: купівлі-продажу, поставки, дарування, міни (бартеру). Відповідно до договору купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1\~ст. 655 ЦК України). Відповідно до ч.2\~ст. 792 ЦК України, відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються\~цим\~кодексом, Земельним кодексом України,\~Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Так,\~ст. 777 ЦК України\~передбачає переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, перед іншими особами, зокрема, на придбання майна, переданого у найм, у разі його продажу (ч.2 вказаної статті). Аналогічно, згідно\~ст.9 Закону України «Про оренду землі», орендар, який відповідно до закону може мати у власності орендовану земельну ділянку, має переважне право на придбання її у власність у разі продажу цієї земельної ділянки, за умови, що він сплачує ціну, за якою вона продається, а в разі продажу на аукціоні - якщо його пропозиція є рівною з пропозицією, яка є найбільшою із запропонованих учасниками аукціону. Зазначене узгоджується з умовами договору оренди, укладеного між [PERSON] та ТОВ «АУРІС-АВТО» (п. 29 Договору а.с.6). Водночас, чинне законодавство не регламентує процедуру реалізації переважного права в разі продажу об`єкта оренди, а тому відповідно до ч.1\~ст.8 ЦК України\~(аналогія закону) до спірних правовідносин застосовуються положення\~ст. 362 ЦК України. Згідно ч.ч.1,4 вказаної статті в разі продажу частки в праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. В той же час за змістом\~статті 14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи частин першої, другої\~статті 373 Цивільного кодексу України\~та\~статті 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами\~Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами. Згідно із частинами першою - третьою\~статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Пунктом 15\~Перехідних положень Земельного кодексу України\~(в редакції, чинній станом на 26 червня 2017 року) визначено, що до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2012 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж\~або іншим\~способом відчуження\~земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2012 року, визначивши особливості обігу земель державної та комунальної власності і земель товарного сільськогосподарського виробництва. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення посвідчення). Отже, законодавцем визначено вичерпний перелік земельних ділянок, які наділені певними ознаками, зокрема, приналежністю до права власності визначеного кола осіб, процедурою набуття права власності на такі ділянки та цільовим призначенням. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам часток (паїв)»\~(в редакції, чинній на момент укладення спірного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки), право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам часток (паїв)», Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої\~статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї. З положень статті 3 наведеного Закону у відповідній редакції вбачається, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Статтею 83 ЗК України\~встановлюються підстави, за яких громадяни отримують у власність земельні ділянки, зокрема, це: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Частинами першою-другою\~статті 118 Земельного кодексу України\~визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до п.п. «а», «б» ч.1 та ч.2 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:\~\~ для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю). Згідно ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З долучених позивачем та витребуваних за ініціативою позивача, доказів, вбачається, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП №077598 (а.с.45) спірна земельна ділянка була надана відповідачу [PERSON] на підставі Розпорядження голови Солонянської районної державної адміністрації № 104-р-05 від 02 січня 2005 року. Позивачем, під час судового розгляду справи, не доведено, що спірна земельна ділянка отримана відповідачем [PERSON] в порядку приватизації безоплатно. Також позивачем не надано суду доказів того, що спірна земельна ділянка отримана відповідачем [PERSON] в порядку виділення її в натурі (на місцевості). Таким чином суд приходить до висновку що спірна земельна ділянка, оскільки її цільове призначення: «ведення особистого селянського господарства», підпадає під дію мораторію, про який зазначено у п. 15\~Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки зазначеними положеннями чітко визначено про земельні ділянки для ведення особистого\~селянського господарства виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка була продана відповідачем [PERSON] відповідачу [PERSON] в порушення зазначених вимог закону щодо заборони її відчуження і не могла бути предметом договору купівлі-продажу земельної ділянки на момент укладення даного договору та його державної реєстрації. Отже, оскільки на час укладення оспорюваного договору та розгляду справи судом існує пряма заборона на укладення такого договору в силу мораторію встановленого Земельним кодексом України, суд приходить до висновку, що Договір купівлі продажу земельної ділянки укладений між [PERSON] та [PERSON] 26 червня 2017 року, який зареєстрований за номером 1285 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. є нікчемним. При формулюванні висновків суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові\~від 4\~червня 2019\~року у\~справі №\~916/3156/17\~(провадження\~№ 12-304гс18),\~де ВП\~ВС також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до частини першої\~статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, з огляду на що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «АУРІС-АВТО». Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ст.133ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (витрати: на професійну правничу допомогу (що включає в себе, в тому числі, участь в судових засіданнях)); пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду). В силу положень ст.137ЦПК України\~витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений\~ст. 141 ЦПК України. Зокрема, відповідно до п.2 ч.2 вказаної статті судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed