Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

28.10.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Радомишльськогорайонного суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову банк зазначив, що 23.06.2010 року між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" (з 14.06.2018 року - акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк") та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого позичальнику надано банківські послуги та встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок, відповідно до "Умов та правил надання банківських послуг" та "Тарифів банку", зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач свої зобов`язання не виконав, істотно порушивши умови договору, внаслідок чого станом на 23.09.2020 року заборгованість перед позивачем становить 23858,67 грн., з яких 15377,24 грн. тіло кредиту, 4398.40 відсотки за користування кредитом, 4083,03 нарахована пеня. Ухвалою судді Радомишльського районного суду Житомирської області від 11.11.2020 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачем до суду подане клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, яке, з урахуванням доводів викладених у відзиві на позовну заяву, ухвалою суду задоволено та вирішено проводити розгляд справи із викликом сторін. У своїй відповіді на відзив відповідач заперечив наявність боргу посилаючись на те, що коштів він не отримував, а кредитними коштами з його банківської карти заволоділи невстановлені особи шахрайським способом. По даному факту проводиться досудове розслідування Подільським управлінням поліції м.Києва. Представник позивача подав заяву в якій зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить проводити розгляд справи за відсутності позивача. Своїм правом на надання відповіді на відзив не скористався. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що19.12.2018 року кошти в сумі 10 920,00 грн. були зняті невідомими особами без її згоди, про що вона одразу повідомила банк та правоохоронні органи. Підтримує доводи викладені у відповіді на відзив і вважає, що оскільки не отримувала даних коштів то і підстави для задоволення позову відсутні. Винні особи досудовим слідством досі не встановлені, а банк із зарплатної картки відповідача вже списав в рахунок погашення боргу частину коштів. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 23.06.2010 сторони уклали кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, складає між сторонами Договір про надання банківських послуг. В підписаній сторонами Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23.06.2010 не зазначені ні сума наданого кредиту, не зазначено узгоджений розмір кредитного ліміту, не визначено тариф обслуговування кредитної карти, процентна ставка, відсутні умови договору про нарахування комісії та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Наданий банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» має чотири різновиди тарифних планів кредитування і не містить доказів на який з них погодився відповідач. Паспорту кредиту, з яким ознайомлений відповідач, матеріали справи також не містять. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами та штрафні санкції обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтвердження того, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов сприймав відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Крім того, суд враховує, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою, як споживачем банківських послуг. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів»(в редакції, що діяла на момент укладення договору), споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. За змістом Постанови Великої Палати ВС по справі № 342/180/17-ц, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»(в редакції, що діяла на момент укладення договору) про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові Великої Палати від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованих позивачем відсотків та штрафних санкцій, а тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Стаття 527 ЦК України визначає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У зв`язку із тим, що відповідач отримав кредитні кошти і у нього виникло зобов`язання повернути їх, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, в розмірі фактично отриманих ним кошти в межах кредитного ліміту. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові 27 серпня 2020 року від у справі № 188/1815/17. Згідно, виписки операцій по картковому рахунку [PERSON] заборгованість виникла починаючи з 09.12.2018 року. За вказаний період відповідач отримала коштів на суму 11857,89 грн. та провела погашення боргу на суму 1969,23 грн. (а.с. 51-57). Відповідно до довідки банку, долученої до позовної заяви Про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , [INFO] банк збільшив кредитний ліміт відповідача до 12 000 грн. В подальшому банк кредитний ліміт не збільшував, а 03.08.2019 року зменшив ліміт до 0,00 грн. (а.с.13). З виписки операцій по картковому рахунку відповідача, який долучений до матеріалів справи вбачається, що банком, без наявності належним чином укладеного із відповідачем договору, здійснювалось списання з кредитного карткового рахунку відсотків за користування кредитним лімітом та пені, що призвело до збільшення розміру тіла кредиту, хоча відповідач цих коштів для власних потреб не отримував (а.с. 51-57 та зворот). Списання відсотків, пені банком проводилось з 01.02.2019 року з кредитної карти № [NUMBER] , термін дії якої закінчився в серпні 2015 року (а.с. 14). Безпідставно відраховані відсотки за використання кредитного ліміту та штрафні санкції покладено в основу розрахунку заборгованості по тілу кредиту поданого до позовної заяви і суперечить наявним між сторонами правовим відносинам. Таким чином суд вважає доведеним отримання коштів відповідачем на суму 11857,89 грн. та не повернення в розмірі 9 888,66 грн. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача нараховані позивачем 15377,24 грн. заборгованості по тілу кредиту, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Доводи відповідача про те, що вказаних коштів вона не отримувала, а коштами з її кредитної карти заволоділи невідомі особи у шахрайський спосіб, як на підставу для відмови в задоволенні позову, суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Судом в ході розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 23.06.2010 року та отримала кредит у вигляд встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач [PERSON] отримувала платіжні картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , строк якої закінчується у травні 2022 року та № [NUMBER] строк якої закінчується у жовтні 2022 року (а.с. 14). Згідно виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач [PERSON] користувалася кредитними картками, які їй видавалися, а саме проводилися розрахунки за придбання товарів в інтернет-магазинах, зняття готівки в банкоматах, переказ зі своєї картки, поповнення готівкою в терміналі самообслуговування, (а.с. 51-57). 09.12.2018 року кредитний ліміт по картці було збільшено до 12 000 грн. 00 коп. та з рахунку [PERSON] зафіксовано зняття кредитних коштів на суму 10 920,00 грн., на які у подальшому було здійснено відповідні нарахування за кредитним договором. Згідно повідомлення ПАТ «КБ «Приватбанк»заявка [PERSON] щодо шахрайських дій з кредитною карткою № [NUMBER] зафіксована 10.12.2018 року о 09.55.37 год. (а.с. 126, 138) - на наступний день після їх вчинення та одразу заблокована. Згідно уточненої відповіді позивача - 09.12.2018 року о 14.18.37 год. з кредитної карти відповідача № [NUMBER] були списані кошти в сумі 10920 грн., о 14.45.32 відповідач повідомила банк про шахрайські дії та о 15.05.12 картка відповідача була заблокована. Також позивач зазначає, про що проінформовано відповідача, що співробітниками Банку було проведено перевірку та встановлено наступне, а саме 09.12.2018 було ініційовано спірні фінансові операції з переказу грошових коштів з картрахунку № [NUMBER] у розмірі 2200.00 грн. та з картрахунку № [NUMBER] на суму 10500.00 грн. Вказані перекази були здійснені шляхом створення платежу у системі інтернет-банкінгу "Приват24" після успішної авторизації шляхом вірного введення логіну та паролю. Зазначені транзакції були успішно підтверджені паролем, направленим на фінансовий номер телефону відповідача. Отже, вищевказані фінансові операції були здійснені за допомогою фінансового телефону із зазначенням секретної інформації. Переказ був здійснений на іншу банківську карту. 11.12.2018 року [PERSON] звернулася до Подільськогоуправління поліції ГУ НП в м.Києві із заявою про викрадення коштів з банківської карти. 12.12.2018 року за підставі заяви [PERSON] внесені до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України за № 12018100070004738 та розпочато досудове розслідування.Не зважаючи на наявність відомостей про карту отримувача коштів, протягом двох років ймовірні винні особи органами досудового розслідування не встановлені. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. У пункті 14.16 статті 14 вказаного Закону передбачено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Згідно статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» для встановлення правомірності переказу еквайр, за результатами моніторингу або в разі опротестування переказу держателем, емітентом або платіжною організацією платіжної системи, має право призупинити завершення переказу на час, передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше ніж на дев`яносто календарних днів. У разі правомірності переказу еквайр має завершити переказ та відшкодувати отримувачу 0,1 відсотка суми платежу за кожний день такого призупинення, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. На час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно зі статтею 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів. Моніторинг має проводитися постійно за параметрами, встановленими правилами відповідної платіжної системи. Відповідно до пунктів 5-9 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Отже, доказів того, що саме третіми особами, а не позичальником зняті кредитні кошти, матеріали справи не містять, тоді як їх списання відбувалося шляхом створення платежу у системі інтернет-банкінгу "Приват24" після успішної авторизації шляхом вірного введення логіну та паролю. Зазначені транзакції були успішно підтверджені паролем, направленим на фінансовий номер телефону відповідача. При цьому, суд враховує, що саме на відповідача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком у результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення. З огляду на викладені норми матеріального права, суд зазначає, що згідно із наведеним положенням закону та існуючим договірним зобов`язанням, відповідач невчасно повідомила банк про несанкціоноване за її твердженнями списання коштів з рахунку, а тому банк не несе відповідальності за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення. Наявність кримінального провадження по факту шахрайських дій невідомих осіб в силу презумпції невинуватості не може свідчити про вчинення злочину відносно [PERSON] до ухвалення вироку, яким такі обставини будуть встановлені. Не зважаючи на наявність відомостей про карту отримувача коштів, протягом двох років ймовірні винні особи органами досудового розслідування не встановлені. Суд враховує, що з огляду на положення ст.1166 ЦК України за наявності доведеного факту крадіжки або шахрайських дій з незаконного використання кредитних коштів, спричинена [PERSON] шкода повинна відшкодовуватися винною особою, а не позивачем АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial