Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

20 травня 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради (третя особа - [PERSON].) про визнання незаконним п. 16 рішення Миколаївської міської ради № 29/30 від 27.06.2013 року про надання дозволу [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення із земель комунальної власності земельної ділянки площею орієнтовно 450 кв. м. з метою надання земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS]. 20 жовтня 2014 року у судовому засіданні позивачкою було заявлено уточнену позовну заяву до Миколаївської міської ради, [PERSON], [PERSON], за якою [PERSON] просила, крім заявлених вимог, також визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради № 36/38 від 12.12.2013 року в частині передачі зазначеної земельної ділянки у власність [PERSON], визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], видане 21.01.2014 року [PERSON] на вказану земельну ділянку, а також визнати недійсним договір дарування цієї ділянки від 29.01.2014 року. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що рішенням виконкому Тернівської селищної Ради народних депутатів № 81 від 25.09.1992 року [PERSON] було виділено у користування земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку. Тим же рішенням останнього було зобов'язано оформити технічну документацію на будівництво житлового будинку до 25.12.1992 року, а також визначено строк закінчення будівництва житлового будинку до 25.01.1995 року. Оскільки до будівництва житлового будинку [PERSON] не приступив, рішенням виконкому Тернівської селищної Ради народних депутатів № 108 від 24.12.1993 року земельну ділянку по [ADDRESS] було вилучено з користування останнього та зараховано до земель державного земельного фонду. Рішенням виконкому Тернівської селищної Ради народних депутатів № 67 від 27.05.1994 року вказану земельну ділянку було відведено [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку, а тому остання вважає, що вона є правомочною користувачкою спірної земельної ділянки. У зв'язку з порушенням її прав землекористувача, позивачка вважає незаконними оскаржувані рішення органів місцевого самоврядування, і як наслідок вважає недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно , видане 21.01.2014 року [PERSON] на вказану земельну ділянку і подальший договір дарування останнім цієї ділянки [PERSON] 11 листопада 2014 року через канцелярію суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Миколаївської міської ради, [PERSON] (третя особа - [PERSON]) про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Тернівської селищної Ради народних депутатів № 108 від 24.12.1993 року в частині вилучення у [PERSON] спірної земельної ділянки), визнання незаконним та скасування рішення виконкому Тернівської селищної Ради народних депутатів № 67 від 27.05.1994 року про відведення [PERSON] спірної земельної ділянки. Свої позовні вимоги позивачка за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що 29 січня 2014 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки по [ADDRESS], посвідчений ПН ММНО Князєвою Ю. А., зареєстрований в реєстрі за № 54. [PERSON] вважає, що при прийнятті виконкомом Тернівської селищної Ради народних депутатів рішення № 108 від 24.14.1993 року було порушено норми чинного на той час Земельного кодексу України від 18.12.1990 року щодо підстав припинення права користування земельною ділянкою, у зв'язку з чим, на її думку, спірну земельну ділянку було незаконно відведено [PERSON] рішенням виконкому Тернівської селищної Ради народних депутатів № 67 від 27.05.1994 року. З огляду на це, [PERSON] вважає себе власницею спірної земельної ділянки, яку отримала у встановленому законом порядку, і просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] Позивачка [PERSON] та її представник у судових засіданнях свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, визначених у позові. Пояснила, що спірна земельна ділянка була вилучена із користування [PERSON] та була передана рішенням виконкому Тернівської селищної Ради народних депутатів у її постійне користування у 1994 році. З того часу вона кожного року здійснювала нагляд за ділянкою, приблизно в 1995- 1997 році завозила будівельні матеріали для будівництва будинку. Неодноразово в 2005 та 2011 роках здійснювала заходи щодо приватизації цієї ділянки, але з незалежних від неї причин не змогла надати повний пакет документів для отримання рішення міськради. За такого, ніколи не втрачала правового зв'язку з ділянкою , вважала весь цей час себе законним користувачем, адже ні про які інші рішення та користувачів цієї ділянки їй відомо не було. Щодо задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечували, мотивуючи це тим, що рішення виконкому про вилучення земельної ділянки із користування [PERSON] та зарахування до земель державного земельного фонду є правомірним, оскільки останній не приступив до будівництва житлового будинку на зазначеній земельній ділянці у встановлені строки. У зв'язку з цим вона понад 20 років сплачувала плату за землю. Також представник позивача заявив про застосування строку позовної давності щодо вимог зустрічного позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився , направив свого представника, яка з позовом не погодилася і вважає, що в його задоволенні має бути відмовлено, оскільки будь-які порушення закону з його боку відсутні, йому не було відомо про те, що спірну земельну ділянку було вилучено із його користування і її було відведено позивачці, увесь цей час він володів та користувався земельною ділянкою на законних підставах, маючи усі необхідні правовстановлюючі документи, розпорядився нею на власний розсуд як власник. Крім того, вважає, що позивачка не реалізувала своє право на спірну земельну ділянку у встановлені строки, а тому позовні вимоги є безпідставними. Вимоги зустрічного позову підтримала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти первісного позову заперечувала, свої позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Вважає, що рішення про вилучення спірної земельної ділянки у [PERSON] і, відповідно, рішення про передачу ділянки [PERSON] не відповідає нормам законодавства, чинним на момент їх прийняття. А тому вважає договір дарування вказаної земельної ділянки від 29.01.2014 року дійсним. Представник відповідача - Миколаївської міської ради - Бондар В. А. у судовому засіданні первісний позов не визнав, мотивуючи це тим, що єдиним доказом, що може підтвердити факт законного користування позивачем спірною земельною ділянкою - державний акт на право користування земельною ділянкою - не надано. У зв'язку з цим позивач не реалізував своє право на земельну ділянку, а не набуті права захисту не підлягають. В той же час [PERSON], надавши усі передбачені земельним законодавством документи, звернувся в установленому законом порядку до власника земельної ділянки - міськради - і на законних підставах отримав цю ділянку у власність в порядку приватизації. Зустрічний позов вважає обґрунтованим. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення свідків, вивчивши доводи первісного і зустрічного позовів та матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до рішення виконкому Терновської селищної Ради народних депутатів № 80 від 25.09.1992 року земельну ділянку по [ADDRESS] площею 600 кв. м. було вилучено із постійного користування [PERSON] через невикористання та зараховано до державного земельного фонду (т. 2, а. с. 19). Рішенням виконкому Тернівської селищної Ради народних депутатів № 81 від 25.09.1992 року [PERSON] було виділено у користування земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку. Згідно з рішенням, [PERSON] зобов'язано оформити технічну документацію на будівництво житлового будинку в головному управлінні архітектури і містобудування м. Миколаєва до 25.12.1992 року, а також завершити будівництво житлового будинку до 25.01.1995 року (т. 1, а. с. 12). На підставі рішення виконкому № 81 [PERSON] було видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею та зареєстровано у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 122 (т. 1, а. с. 184), зареєстровано цей акт і у Миколаївському МБТІ. 30 листопада 1993 року було встановлено межі земельної ділянки площею 540 кв. м. по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку та господарських споруд, про що складено акт виносу в натурі меж земельної ділянки. Таким чином, відповідачем [PERSON] були реалізовані усі дії, необхідні для отримання права постійного користування земельною ділянкою, проведено відповідні роботи, які було погоджено із Терновською селищною Радою народних депутатів. Однак, відповідно до рішення виконкому Терновської селищної Ради народних депутатів № 108 від 24.12.1993 року земельну ділянку по [ADDRESS] площею 540 кв. м. було вилучено із постійного користування [PERSON] через невикористання та зараховано до державного земельного фонду (т. 1, а. с. 11), тобто через 24 дні після вступу останнього у відповідні правовідносини щодо постійного користування земельною ділянкою. При цьому жодних доказів того, що останнього було повідомлено про вилучення земельної ділянки, чи попереджалося про її вилучення - матеріали справи немістять. Рішенням виконкому Терновської селищної Ради народних депутатів № 67 від 27.05.1994 [PERSON] було виділено у користування земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку. Згідно з рішенням, [PERSON] зобов'язано оформити технічну документацію на будівництво житлового будинку в головному управлінні архітектури і містобудування м. Миколаєва до 27.08.1994 року, укласти договір на право забудови земельної ділянки з виконкомом селищної Ради народних депутатів до 27.09.1994 року, а також завершити будівництво житлового будинку до 27.05.1997 року (т. 1, а. с. 10). 28 вересня 1994 року було складено акт про визначення в натурі накреслених на плані забудови земельної ділянки будівель та споруд, розташованих по [ADDRESS], а також видано дозвіл на виконання будівельних робіт гр. [PERSON], дата закінчення будівельних робіт - 28 вересня 1997 року, в яких при отримання позивачка розписалася особисто (т. 1, а. с. 29, 30). При цьому в даному Акті міститься попередження, що за рішенням Ради народних депутатів (ст.. 27 ЗК України) при неосвоєнні ділянки на протязі двох років з дня відводу в натурі, або використанні її не за призначенням, громадянин втрачає право на користування відведеною земельною ділянкою . 10 жовтня 1997 року у зв'язку з реєстрацією шлюбу прізвище позивачки було змінено з [PERSON] на [PERSON] (т. 1, а. с. 25). Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивачкою не було своєчасно вчинено необхідні дії для підтвердження та подальшого оформлення права постійного користування земельною ділянкою, зокрема, не було отримано державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, не укладено договір на право забудови земельної ділянки, а також не було проведено жодних будівельних робіт. 06 червня 2005 року позивачка звернулась до голови Миколаївської міської ради з заявою про передання у власність спірної земельної ділянки , 23 серпня - отримано висновок управління архітектурної діяльності про визнання можливим оформлення документів на відвід та передачу у власність [PERSON] спірної земельної ділянки (т. 1, а. с. 6, 13). Рішенням постійної комісії виконкому Миколаївської міської ради № 143 від 14.12.2005 року було погоджено надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] спірної земельної ділянки. Згідно із вказаним рішенням, для подальшого розгляду звернення на позивачку було покладено обов'язок виготовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно зі схемою розміщення, погодженою управлінням архітектурної діяльності, а також надати вказаний проект землеустрою та висновок державної землевпорядної експертизи. Рішенням встановлено, що строк дії дозволу становить 6 місяців (т. 1, а. с. 8). 07 лютого 2006 року Миколаївським міським управлінням земельних ресурсів було розглянуто матеріали для відведення земельної ділянки гр. [PERSON] та затверджено умови відведення земельної ділянки (т. 1, а. с. 14). Як вбачається із матеріалів справи, певні дозволи та погодження були отримані позивачкою протягом 2006-2011 років , а саме : 10.04.2006 р. - погодження проекту землеустрою в управлінні архітектурної діяльності Миколаївської міської ради; 23.05.2005 року - висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи; 28.03.2007 р. - висновок про погодження проекту землеустрою Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївський області стоком дії 3 роки; 25.11.2008 р. - висновок № 5332 про погодження проекту відведення земельної ділянки службою охорони культурної спадщини Миколаївської ОДА строком дії 3 роки; 22.12.2008 р. - висновок про погодження відділом охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради строком дії 1 рік від дня його надання ; 26.12. 2008 р. - висновок про погодження проекту землеустрою управління охорони навколишнього природного середовища департаменту ЖКГ виконкому Миколаївської міської ради; 27.05.2011 р. - висновок управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради про погодження планувальної можливості оформлення землекористування для будівництва та подальшого обслуговування будинку при погодженні сусідів (т. 1, а. с. 21). Крім того, 17 грудня 2011 року позивачкою було отримано погодження по суміжній межі із [PERSON] ([ADDRESS]) (т. 1, а. с. 27) та [PERSON] ([ADDRESS]) (т. 1, а. с. 28). Окрім цього, позивачкою не було надано доказів, які б підтверджували оформлення та направлення нею для затвердження проекту землеустрою у встановлений шестимісячний строк дії дозволу виконкому Миколаївської міської ради на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки. Отже, лише з серпня 2005 року позивачка [PERSON] розпочала реалізовувати свої права як користувача земельної ділянки на отримання її у власність, проте так не реалізувала таке право, не надавши суду жодних пояснень та доказів на підтвердження поважності причин та існування об'єктивних перешкод у зазначеному. Разом з тим, 27 червня 2013 року п. 16 рішенням Миколаївської міської ради № 29/30 відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Цим же рішенням відповідача було зобов'язано протягом 6 місяців надати до управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради погоджені проекти землеустрою (т. 1, а. с. 9). На виконання вказаного рішення, [PERSON] 26 липня 2013 року у консалтинговій фірмі "Снейл" було замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який був оформлений, погоджений та внесений до державного кадастру 11 вересня 2013 року (т. 1, а. с. 66-126). Рішенням Миколаївської міської ради від 12 грудня 2013 року № 36/38 було затверджено вказаний проект землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки по [ADDRESS] у м. Миколаєві, а також надано [PERSON] у власність вказану земельну ділянку площею 450 кв. м для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Таким чином, відповідачем [PERSON] було дотримано встановлені строки щодо складання проекту землеустрою та його затвердження, встановлені рішенням Миколаївської міської ради № 29/30 від 27 червня 2013 року. У подальшому, 21 січня 2014 року [PERSON] було отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16448223, а також Свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER] (т. 1, а. с. 149, 150), відповідно до яких єдиним власником 1/1 земельної ділянки площею 0,045 га по [ADDRESS] є [PERSON], будь-які заборони на відчуження спірної земельної ділянки відсутні. Отже, з моменту реєстрації права власності на земельну ділянку [PERSON] вступив у правовідносини щодо спірної земельної ділянки як власник. 29 січня 2014 року [PERSON], реалізуючи правомочності власника, розпорядився належною йому на праві власності земельною ділянкою на власний розсуд , уклавши договір дарування із [PERSON], який було посвідчено ПН ММНО Князєвою Ю. А., зареєстровано в реєстрі за № 54 (т. 1, а. с. 151). У подальшому [PERSON] було отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17001718, відповідно до якого єдиним власником 1/1 земельної ділянки площею 0,045 га по [ADDRESS] є відповідачка [PERSON], будь-які заборони на відчуження спірної земельної ділянки відсутні (т. 1, а. с. 152). Отже, на час розгляду справи у суді [PERSON]. перебуває у правовідносинах щодо спірної земельної ділянки як власник. Згідно зі ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 ЗК України від 18.12.1990 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - ЗК України 1990 року) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 ЗК України 1990 року. Статтею 19 ЗК України 1990 року встановлюється порядок надання земельних ділянок у користування. Відповідно до вказаної статті сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами, зокрема, для індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 Кодексу. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЗК України 1990 року повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Таким чином, суд вважає, що виконкомом Тернівської селищної Ради народних депутатів було дотримано чинне законодавство при прийнятті рішення № 81 від 25.09.1992 року про виділення [PERSON] у користування земельної ділянки по [ADDRESS], для будівництва житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форма такого державного акту була затверджена Постановою Верховної Ради України "Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею" від 13.03.1992 року. Як встановлено судом, відповідачем [PERSON] 30 листопада 1993 року було встановлено межі земельної ділянки в натурі, про що складено відповідний акт, а також видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 122 та зареєстровано цей акт в органах БТІ. Отже, [PERSON] було виконано усі необхідні дії, а також одержано необхідні документи, на підставі яких виникає право користування наданою земельною ділянкою, тобто відповідач правомірно вступив у відповідні правовідносини із постійного користування спірною земельною ділянкою. Згідно зі ст. 27 ЗК України 1990 року право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі, зокрема, добровільної відмови від земельної ділянки (п. 1 ч. 1), а також невикористання протягом двох років земельної ділянки, наданої для несільськогосподарських потреб (п. 8 ч. 1). Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 5-9 частини першої ст. 27, в разі незгоди землекористувача провадиться у судовому порядку. Як було встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, [PERSON] добровільно не відмовлявся від спірної земельної ділянки, крім того, вживав дії, які свідчать про його бажання продовжувати користування наданою йому ділянкою. Відповідач не надавав згоди на припинення права користування землею, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про його інформування щодо вилучення із його постійного користування земельної ділянки. Крім того, з дати прийняття рішення про № 81 (виділення у користування земельної ділянки) не минуло встановленого ЗК України 1990 року дворічного строку на освоєння та використання земельної ділянки. У зв'язку з цим, суд вважає, що рішення виконкому Терновської селищної Ради народних депутатів № 108 від 24.12.1993 року про вилучення земельної ділянки по [ADDRESS] площею 540 кв. м. із постійного користування [PERSON] через невикористання та зарахування до державного земельного фонду, тобто через 24 дні після вступу останнього у відповідні правовідносини щодо постійного користування земельною ділянкою, було прийнято із порушенням встановленого законом порядку. Посилання позивачки про те, що орган місцевого самоврядування до суду не звертався, право на користування спірною земельною ділянкою по [ADDRESS] у м. Миколаєві було припинено за згодою [PERSON], а також про те, що [PERSON] було ознайомлено з рішенням про вилучення у нього земельної ділянки, суд вважає суперечливими і оцінює критично, оскільки матеріали, що підтверджували б факт ознайомлення або добровільної згоди позивачкою не було надано, а відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, у Книзі реєстрації актів на землю під № 122 на ім'я [PERSON] не зроблено жодних відміток про те, що даний акт є недійсним, зокрема, на підставі рішення № 108 від 24.12.1993 року. При цьому суд погоджується з твердженням позивачки за первісним позовом про те, що і рішення № 67 від 27.05.1994 року про виділення їй у користування цієї ж земельної ділянки не скасовано у передбаченому законом порядку, проте воно прийнято після того, як цей саме об'єкт виділу - земельна ділянка [ADDRESS] - було виділено у користування іншій особі. До того ж вона сама також жодних дій стосовно виконання покладених цим рішенням обов'язків щодо освоєння земельної ділянки не виконала. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, суд робить висновок, що особа, якій земельна ділянка була відведена в період дії зазначеного Кодексу, може вважатися її законним землекористувачем лише з моменту настання зазначеної обставини. За інших умов, дії особи, які спрямовані на набуття прав щодо відведеної земельної ділянки (початок користування нею) з недодержанням в момент вчинення таких дій не можуть створювати юридичних наслідків для такої особи по відношенню до відведеної їй земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом, спрямованим на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків сторін, а є лише однією із необхідних умов отримання земельної ділянки у постійне користування. Державного акту на право користування земельною ділянкою [PERSON] суду не надано, вона лише 6 червня 2005 року звернулася до Миколаївської міської ради про надання їй дозволу на складення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки. Відповідно до п. "в" ч. 1 ст. 81 ЗК України 2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Порядок безоплатної приватизації таких земельних ділянок громадянами закріплено ст. 118 ЗК України 2001 року. Так, відповідно до вказаної статті (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Однак [PERSON] не було надано доказів, що підтверджували б, що нею виконано обов'язок, покладений рішенням постійної комісії виконкому Миколаївської міської ради № 143 від 14.12.2005 року щодо виготовлення та надання відповідного проекту землеустрою з висновком землевпорядної експертизи на розгляд відповідного органу місцевого самоврядування для затвердження у встановлений 6-тимісячнийстрок. Таким чином, суд доходить до висновку, що у зв'язку з невиконанням позивачкою покладених на неї рішенням № 143 обов'язків протягом 6 місяців, строк дії дозволу було вичерпано. Фактів звернення позивачки про повторне надання дозволу на складання проекту землеустрою встановлено не було. У зв'язку з цим суд вважає, що [PERSON], одержуючи у 2006-2011 році дозволи та погодження, лише виявляла намір приватизації вказаної земельної ділянки, однак рішення відповідного органу місцевого самоврядування про відведення цієї ділянки у власність [PERSON] позивачкою отримано не було. Відповідно до ст. 125 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на момент існування спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно зі ст. 126 ЗК України 2001 року право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Однак позивачкою не було надано жодних документів, які підтверджують її право власності або право на постійне користування земельною ділянкою, а також проведення державної реєстрації. На відміну від цього, суд доходить висновку, що відповідачем [PERSON] було здійснено усі передбачені законодавством дії, спрямовані на передачу спірної земельної ділянки у його власність та їх документальне оформлення( п. 16 рішення Миколаївської міської ради № 29/30 від 27.06.2013 року, замовлення 26 липня 2013 року у консалтинговій фірмі "Снейл" проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який був оформлений, погоджений та внесений до державного кадастру 11 вересня 2013 року, рішення Миколаївської міської ради від 12 грудня 2013 року № 36/38 про затвердження вказаного проект землеустрою та надання [PERSON] у власність вказаної земельної ділянки). З огляду на зазначене, суд доходить висновку про відповідність п. 16 рішення № 29/30 від 27.06.2013 та рішення № 36/38 від 12.12.2013 вимогам чинного законодавства. Крім того, 21 січня 2014 року [PERSON] було отримано правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, а саме витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16448223, а також Свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], відповідно до яких єдиним власником 1/1 земельної ділянки площею 0,045 га по [ADDRESS] є [PERSON] 29 січня 2014 року [PERSON], реалізуючи правомочність як власника, правомірно, на переконання суду, розпорядився належною йому на праві власності земельною ділянкою на власний розсуд, уклавши договір дарування із [PERSON], який було посвідчено ПН ММНО Князєвою Ю. А., зареєстровано в реєстрі за № 54. У подальшому [PERSON] було отримано усі необхідні документи, з якими пов'язується виникнення у неї права власності. Виходячи з вищезазначеного, суд доходить висновку, що оскаржувані позивачкою рішення жодним чином не можуть порушувати її права, оскільки остання відповідно до чинного на момент виникнення правовідносин законодавства не реалізувала своєчасно право на земельну ділянку, і, як наслідок, втратила право на користування нею. Позовні вимоги в частині визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування земельної ділянки також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи із положень вказаної статті, судовому захисту підлягає лише дійсне порушене право. Натомість [PERSON] тривалий час (близько 20 років) не реалізувала без поважних причин своє право на спірну земельну ділянку, не здійснила належних та необхідних дій, які б свідчили про її бажання користуватися земельною ділянкою, і, як наслідок, втратила право на захист прав землекористувача саме спірної ділянки. Посилання позивачки на її одруження, зміну прізвища, навчання у м. Одеса як причину невиконання протягом 20 років рішень виконкому та не оформлення відповідних правовстановлюючих документів суд не може розглядати як поважні. Також не знайшли підтвердження в ході судового розгляду показання [PERSON] про те, що остання раніше доставила на ділянку техніку для риття котловану для будівництва будинку, завезла на ділянку будівельні матеріали, у тому числі червону цеглу, яку, з її слів, у подальшому було викрадено. Так, позивачкою не було навіть приблизно зазначено, коли саме відбувалися вказані дії, не було надано документів на завезені матеріали та документальні докази викрадення будівельних матеріалів. До того ж показами свідків [PERSON] та [PERSON], які є користувачами сусідніх земельних ділянок, підтверджується, що користуючись своїми ділянками тривалий час, вони не бачили , щоб [PERSON] будь-яким чином опікувалася ділянкою чи здійснювала якій-то дії щодо користування нею. Проте зазначили, що їм було відомо, що користувачем цієї ділянки за № 19 є [PERSON]. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за необгрунтованістю. Розглядаючи матеріали зустрічного позову, суд вважає, що у його задоволенні також слід відмовити, оскільки з огляду на подальші дії відповідача [PERSON] та [PERSON] рішення Тернівської селищної Ради народних депутатів № 108 від 24.12.1993 року та № 67 від 27.05.1994 року не порушують законні права та інтереси [PERSON] та не впливають на обсяг її законних прав та інтересів. Позивачка за зустрічним позовом є належним власником земельної ділянки по [ADDRESS] у м. Миколаєві, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. Саме по собі рішення Ради народних депутатів не є підставою виникнення чи припинення права власності або користування земельною ділянкою, а лише надає особі право на оформлення передбачених законом правовстановлюючих документів. Однак, оскільки [PERSON] відповідні правовстановлюючі документи було оформлено у встановленому законом порядку, в той час як відповідачкою за зустрічним позовом такі дії не вито, підстави для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом відсутні. Що стосується заяви представника відповідачки [PERSON] про застосування строку позовної давності, то він не підлягає застосуванню як за необґрунтованістю (щонайменше [PERSON] дізналася про порушення своїх прав з часу набуття у власність спірної ділянки в 2014 році), так і з тих підстав, що у задоволенні зустрічного позову відмовлено по суті позовних вимог. Відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України, судовий збір сторонам відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed