Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на майно. Свої вимоги мотивував тим, що 10 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №2706/0608/71-336, за умовами якого відповідачці було надано кредит в розмірі 60 000,00 дол. США з розрахунку 11,90% річних за користування кредитом на строк з 10.06.2008 року по 10.06.2038 року включно. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку нерухоме майно, а саме однокімнатна квартира [ADDRESS], площею 34,8 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м. Банк зобов`язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки. Оскільки позичальник [PERSON] умови кредитного договору №2706/0608/71-336 від 10.06.2008 року належним чином не виконує, станом на 28 липня 2015 року сума заборгованості становить 1 107 625,19 гривень, яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 1 018 186,04 гривень та суми заборгованості за відсотками - 89 439,15 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому просив суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 107 625,19 грн. за кредитним договором №2706/0608/71-336 від 10 червня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки з [PERSON], а саме однокімнатну квартиру [ADDRESS], площею 34,8 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м. - шляхом визнання права власності на вказане майно за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк». Визнати за АТ «Дельта Банк» право власності на квартиру [ADDRESS], площею 34,8 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м. При розгляді справи [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за участю третіх осіб: [PERSON], публічне акціонерне товариство «Омега Банк» про визнання договору недійсним. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 10.06.2008 року між нею та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» був укладений кредитний договір, за умовами якого їй було надано кредит в розмірі 60 000,00 дол. США з розрахунку 11,90% річних за користування кредитом на строк з 10.06.2008 року по 10.06.2038 року включно. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між нею та банком було укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку нерухоме майно, а саме однокімнатна квартира [ADDRESS], площею 34,8 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м. Вважає вищезазначені договори недійсними з огляду на нижченаведене. Так, валютою кредитного договору є долар США, що суперечить вимогам чинного законодавства. Також умови кредитного договору мають відповідати Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що при його підписанні банком були порушені її законні права. Кредитний договір не відповідає законодавству України, її інтересам та волі. При укладанні договору порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», їй надано кредит в іноземній валюті (долари США), що унеможливлювало використання коштів за призначенням, оскільки в Україні єдиним платіжним засобом є національна валюта гривня. Кредитний договір всупереч ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, інші умови, визначені законодавством. Оспорюваний договір містить істотний дисбаланс прав та обов'язків, є несправедливими. Укладений договір іпотеки має акцесорний характер. Оскільки недійсним є кредитний договір, тому іпотечний договір є також недійсним. Також позивачка за зустрічним позовом надала до суду письмові заперечення, в яких просила суд відмовити АТ «Дельта Банк» в позові повністю. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечував. У судовому засіданні представник відповідача зустрічний позов підтримав, проти доводів позову банку заперечували. Треті особи за зустрічним позовом у судове засідання не з`явилися. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволенню не підлягають, в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] також слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків з кредитними та забезпечувальними договорами. Отже, відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору. 10 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №2706/0608/71-336, за умовами якого відповідачці було надано кредит в розмірі 60 000,00 дол. США з розрахунку 11,90% річних за користування кредитом на строк з 10.06.2008 року по 10.06.2038 року включно. Відповідно до п.3.1 договору позичальник зобов`язується погасити заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок через касу банку згідно додатку №1 кредитного договору. Згідно п.3.2 договору проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом на непогашену суму кредиту починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення. Відповідно до п.п. 2.1., 2.3. кредитного договору №2706/0608/71-336від 10.06.2008 року, у забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком виступає: іпотека обєкта нерухомості, що придбаквається позичальником за договором купівлі-продажу, та порука [PERSON], [PERSON]При непогашенні заборгованості перед банком у строки, передбачені цим договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором за [PERSON] рахується заборгованість по кредитному договору № 2706/0608/71-336 станом на 28 липня 2015 року складає: 50 204,48дол. США, що згідно курсу НБУ (100 доларів США -2206,2278 грн.) складає -1107625,19 грн в тому числі: тіло кредиту -46 150,54 доларів США, що в еквіваленті складає 1018186,04 грн., відсотки - 4053,94 доларів США, що в еквіваленті складає - 89439,15 грн., комісія за ведення кредиту - 0,00 грн. З них прострочена заборгованість по кредитному договору № 2706/0608/71-336 станом на 28 липня 2015року складає: тіло кредиту -345,54дол.США, що в еквіваленті складає 7623,4 грн., відсотки -3647,69дол. США, що в еквіваленті складає 80476,35 грн., комісія - 0,00 грн.. Загальна заборгованість станом на 12.11.2014 року складає 1 107625,19 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В судовому засіданні також встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 2706/0608/71-336 від 10.06.2008 року, між ПАТ «Сведбанк», (надалі - Іпотекодержатель), з однієї сторони, та [PERSON] (надалі - Іпотекодавець) з другої сторони 10 червня 2008 року укладено іпотечний договір посвідчений Голубничою О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1709, згідно якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], що випливають з зазначеного кредитного договору передає в іпотеку іпотекодержателю ізольовану однокімнатна квартира [ADDRESS], площею 34,8 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м, що належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. 10 червня 2008 року за реєстровим № 1706, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів. Передане в іпотеку нерухоме майно за домовленістю сторін оцінено в 437 995,00 гривень. Як вбачається з листа-вимоги направленої на адресу [PERSON] за вих. №31.4-08/9732/15 від 27.08.2015 року, ПАТ «Дельта Банк» повідомляє відповідачку про наявну заборгованість за кредитним договором, яку вимагає сплатити. Банк попереджає, що у разі незадоволення цієї претензії банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або зверненням до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 28.07.2015 року становить 50 204,48 доларів США та 0 гривень. Окрім того, ст. 36-38 ЗУ «Про іпотеку» передбачаються наступні способи задоволення вимог іпотекодержателя: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання та/або право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. 01 вересня 2015 року ще до спливу зазначеного строку АТ "Дельта Банк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на передану в іпотеку двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. У ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. За змістом положень ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" в редакції, що діяла на час укладення 10 червня 2008 року іпотечного договору, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України "Про іпотеку", здійснюється в позасудовому порядку, що встановлено сторонами у п. 12.2 іпотечного договору . Виходячи з норм ст. ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку", умов пунктів 11, 12 іпотечного договору передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічна правова позиція визначена в постанові ВСУ від 30 березня 2016 року у справі за № 6-1851 цс 15. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження, зокрема п. 12.3.1. в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч.1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»). Згідно із положеннями ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з викладеного, враховуючи, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є позасудовим способом врегулювання цього питання, що випливає зі змісту ст. ст. 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку" та умов пункту 12 іпотечного договору від 10 червня 2008 року, суд вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки вирішувати питання звернення стягнення на предмет іпотеки таким способом суд законом не наділений. Наведені вище висновки суду узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними ним у постановах від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, які відповідно до вимог ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для застосування всіма судами України. Доказів того, що ПАТ "Дельта Банк" зверталося до [PERSON] із пропозицією позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпеченого іпотекою основного зобов'язання згідно із умовами розділу 12 іпотечного договору від 10 червня 2008 року, та відповідач з таким способом звернення на предмет іпотеки не погодилася, що може свідчити про порушення прав ПАТ "Дельта Банк", позивачем суду не надано. Посилання позивача на те, що відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36 та ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений спосіб є позасудовим способом врегулювання сторонами питання звернення на предмет іпотеки. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, суд дійшов висновку, що позов АТ "Дельта Банк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки задоволенню не підлягає. Доводи позивача про те, що обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, а також те, що право особи на судовий захист не може бути обмежене законом, висновків суду не спростовують, оскільки захистити цивільне право суд може лише у спосіб, встановлений договором або законом. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] заявлених до ПАТ « Дельта-Банк» про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим таке положення може бути змінено або визнано недійсним. При розгляді справи відповідачкою не оспорювалось, що кредитний договір підписувався безпосередньо [PERSON] При цьому у розділі 10 кредитного договору сторони погодили, що позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Позичальник підтвердив, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, в повному обсязі. Відповідно до частин 1, 3-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. На час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано. Дана обставина підтверджена умовами договору, підписаного сторонами. Тому з урахуванням висновків проведеної судової експертизи та того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо валюти кредиту, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. Тобто, позивач за зустрічним позовом не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України. Згідно Рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Однак, відповідачкою не доведено порушення її прав з боку позивача саме як споживача. Умови договору були погоджені сторонами, на час укладення відповідали вимогам законодавства. У кредитному договорі погоджено сторонами правочину розмір кредиту, строки виконання договору, відсотки за користування кредитними коштами, а також валюту кредиту долари США, тощо. Крім того, суд вважає, що істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Як вбачається з тексту укладеного сторонами кредитного договору такі умови договору передбачено. Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач за зустрітим позовом у судовому засіданні не довів, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні та визнані такими, що не є несправедливими. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Поняття "Несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Положення ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", встановлює, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зважаючи на викладені положення чинного законодавства та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку що при підписанні договору, передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, умова договору відповідає вимогам, в т.ч. Закону України "Про захист прав споживачів", чинного на час його укладення, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність умови вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй зустрічній позовній заяві. Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed