Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, який мотивувала тим, що 11.03.1961 року померла її мати [PERSON], а 11.10.1967 року помер її батько [PERSON], який був головою колгоспного двору, що розташований за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна, 64 (далі - колгоспний двір, будинковолодіння). На день смерті батька членами колгоспного двору були позивач та її брати - [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з цим, відповідно до ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належало їм на праві спільної сумісної власності. В 1970 році позивач вийшла заміж та переїхала жити до чоловіка в смт. Турбов, проте продовжувала підтримувати домогосподарство (проводила капітальний ремонт, щорічно фарбувала будівлі, тощо). В будинку залишився проживати її брат - [PERSON], так як [PERSON] поїхав працювати в Росію. 17.11.2014 року помер [PERSON]. Після його смерті вона разом зі своїм братом, [PERSON], вирішила оформити право власності на належні їм частки в будинку, однак їй стало відомо, що право власності на будинок на підставі рішення виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради від 15.06.1989 року №21 було оформлено на імя [PERSON], у звязку з чим 08.08.1990 року видано Свідоцтво про право власності № 137. Позивач вважає вказане рішення та Свідоцтво незаконними, оскільки вони були прийняті з порушенням її права власності на частку в майні колгоспного двору. Вказане стало підставою для її звернення до суду за захистом порушених прав з позовом про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради народних депутатів від 15.06.1989 року № 21 в частині оформлення права власності за [PERSON] на житловий будинок за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна 64, визнання недійсним та скасувати Свідоцтво про право особистої власності № 137, яке видане 08.08.1990 року Новоприлуцькою сільською радою Липовецького району Вінницької області [PERSON] на житловий будинок за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна, 64, визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна 64, як за колишнім членом колгоспного двору. На підставі заяви [PERSON], вимогу про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради народних депутатів від 15.06.1989 року № 21 в частині оформлення права власності за [PERSON] на житловий будинок за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна 64, ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 13.10.2015 року було залишено без розгляду. В ході судового розгляду позивач уточнила позовні вимоги, у звязку з чим просила суд визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право особистої власності № 137, яке видане 08.08.1990 року Новоприлуцькою сільською радою Липовецького району Вінницької області [PERSON] на житловий будинок за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна 64, а також визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна 64, як за колишнім членом колгоспного двору. В судовому засіданні позивач уточнені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник Новоприлуцької сільської ради в судовому засіданні позов визнав, просив суд його задовольнити. В судове засідання [PERSON] не з'явився, в заяві яку адресував суду пояснив, що після того як сестра вийшла заміж і переїхала жити до свого чоловіка, вона своєю працею і коштами допомагала їм утримувати домогосподарство (обмазувала хлів глиною, білила його доки на його місці вони спільно не побудували новий; спільною працею було встановлено парове опалення, паркан, обкладено цеглою будинок і прибудовано веранду). Тому, він вважає, що вона має законне право на визнання за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна 64, як за колишнім членом колгоспного двору. Представник [PERSON] заявлені вимоги визнала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити з підстав, що в ньому наведені. В судовому засіданні [PERSON], яка є спадкоємцем і дружиною померлого [PERSON], проти задоволення позовних вимог заперечила, вказала на те, що її покійний чоловік в законний спосіб набув право власності на спірний будинок, а тому, вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Крім цього, вона вважає, що позивач пропустила строк позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав, у звязку з чим просила суд відмовити в задоволенні позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Липовецького районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з`явилася, в своїй заяві повідомила суд, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду, справу просила розглянути у її відсутність. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що позивач своєю працею і коштами допомагала своїм братам перекривати дах на будинку і обкладати його цеглою, будувати веранду та хлів, облаштовувати паркан. Свідок [PERSON] показала суду, що позивач разом з братами перекрили дах на будинку, згодом побудували хлів, облаштували паркан. Позивач домовлялася з людьми і давала кошти на проведення відповідних робіт по господарству. Свідок [PERSON] суду показав, що позивач давала кошти, щоб брати придбали цеглу для обкладення будинку. Він допомагав робити опалення в будинку, накривав хлів. Позивач брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Свідок [PERSON] показала суду, що позивач своєю працею і коштами допомагала братам будувати хлів, перекривати дах будинку, обробляла город. Свідок [PERSON] суду показав, що йому не відомо хто виконував ремонтні роботи з облаштування колгоспного двору в період з 1970-1991 рр., головою якого був [PERSON], оскільки він працював і проживав в смт. Турбів. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши істотні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають значення для справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 11.10.1967 року помер [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 13). Як вбачається з довідок виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради (а.с. 20), житловий будинок за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна 64, мав статус "господарство колгоспника", головою якого станом на 01.01.1967 року був [PERSON]. З зазначеного слідує, що після смерті [PERSON] спадщина на житловий будинок за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна, 64 не відкривалася, а до членів колгоспного двору в порядку спадкування за законом перейшло лише особисте майно померлого. На день смерті [PERSON] членами колгоспного двору також були позивач та її брати - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (ст. 123 ЦК УРСР). Таким чином, з огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку, що після смерті [PERSON], майно колгоспного двору належало його членам, в тому числі і позивачу, на праві спільної сумісної власності. З постанови Держкомстату СРСР № 5-24/26 від 12.05.1985 року «Про затвердження Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів» слідує, що особовий рахунок відкривається на імя голови господарства, який визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї по їх спільній згоді і записується в особовому рахунку першим. Як вбачається з запису в погосподарській книзі (а.с. 15), головою господарства після смерті [PERSON] був записаний [PERSON], який працював в колгоспі імені Чапаєва. Судом встановлено, що 08.08.1990 року виконавчим комітетом Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області було видано Свідоцтво про право особистої приватної власності на домоволодіння № 137, яке розташоване за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Нова Прилука, вул. Леніна 64, що відносилося до суспільної групи господарств "колгоспний двір", головою якого був [PERSON]. З довідки виконавчого комітету Новоприлуцької сільської ради від 25.05.2015 року № 633 (а.с. 21) слідує, що станом на 15.04.1991 року (момент набрання чинності Законом України "Про власність") членами колгоспного двору (с. Нова Прилука, вул. Леніна, 64) були [PERSON] та [PERSON] (останній був записаний його головою). Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що [PERSON], будучи головою господарства колгоспника мав право на частку в його майні нарівні з іншими його членами, що узгоджується з приписами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що при видачі Свідоцтва про право особистої приватної власності на домоволодіння № 137 від 08.08.1990 року прав інших осіб, які були співвласниками колгоспного двору, порушено не було, так як вони мали такі ж права на майно колгоспного двору як і [PERSON] Відповідно до ст. 3 ч.1 п.5 ЦПК судовий захист цивільного права та інтересу є однією із загальних засад цивільного законодавства. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З аналізу ст. 15 ЦК та ст. 3 ЦПК слідує, що у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Оскільки [PERSON] не довела суду, що з видачею виконавчим комітетом Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 08.08.1990 року № 137 було порушено її право, підстав для визнання його недійсним та скасування суд не вбачає. Відповідно до постанови Держкомстату СРСР № 5-24/26 від 12.05.1985 року «Про затвердження Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів», під окремим господарством рахуються спільно проживаючі особи (сім`я), які ведуть спільне домашнє господарство. В по господарську книгу записуються члени господарств, які постійно проживають на території сільської ради. В 1970 році позивач вибула зі складу господарства у звязку з одруженням, що підтверджується записом в погосподарській книзі (а.с. 12, 15), переїхавши на постійне місце проживання в смт. Турбів. Як встановлено судом, після вибуття зі складу господарства [PERSON] своєю працею і коштами допомагала братам доглядати домогосподарство, що підтверджується показами свідків, які були допитані в судовому засіданні. Статтею 123 ЦК УРСР передбачено, що частка члена колгоспного двору в майні двору визначається при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ). При виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. (ст. 124 ЦК УРСР). Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося (пункт 6 "б" постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"). Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що [PERSON], вибувши зі складу господарства припинила членство в складі колгоспного двору, а відтак, відповідно до ст. 124 ЦК УРСР мала право на виділ частки в майні двору. Судом встановлено, що [PERSON] при виході зі складу двору з вимогою про виділ частки в натурі або ж виплату її вартості грішми не зверталася. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося станом на 15.04.1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"). Оскільки позивачу було відомо, що колгоспні двори припинили своє існування 15.04.1991 року, суд вважає необґрунтованими її доводи, що про порушення свого права на частку вона дізналася лише після смерті [PERSON], який помер 17.11.2014 року. Як вбачається зі змісту ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що у звязку з пропуском [PERSON] строку позовної давності без поважних причин, вона не вправі претендувати на частку в спірному житловому будинку, у звязку з чим в задоволенні позовної вимоги слід відмовити.

Outcome: dismissed