Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

05.12.2019 р. представник [PERSON] - [PERSON] звернулась до суду з позовом до Заводського ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області, в якому просила скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Заводського ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області від 16.01.2007 р. Вимоги мотивувала тим, що рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 16.10.2018 р. було визнано дійсним договір купівлі-продажу 3/20 часток домоволодіння [ADDRESS] ; визнано за позивачем право власності на 3/80 частки зазначеного вище домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та на 3/80 частки зазначеного вище домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В процесі оформлення документів [PERSON] дізналась, що постановою державного виконавця Заводського ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області від 16.01.2007 р. на майно [PERSON] накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. При звернення до Заводського ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області від 16.01.2007 із заявою про скасування арешту, позивач отримала відмову у зв`язку із знищенням виконавчих проваджень за закінченням терміну зберігання. Ухвалою суду від 20.01.2020 р. зазначену вище цивільну справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.03.2020 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник до судового засідання не з`явились, надали до суду заяви, в яких позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили розглянути справу за своєї відсутності. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за своєї відсутності на підставі наявних у справі документів. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. В провадженні Заводського ВДВС м.Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області (правонаступником якого є Заводський відділ Державної виконавчої служби в м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)) перебувало виконавче провадження №2439588 з примусового виконання виконавчого листа, виданого по справі №2-2483 21.08.2006 р. Заводським районним судом м.Миколаєва про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Миколаївобленерго» боргу в розмірі 1500 грн. У 2007 р. державним виконавцем винесено постанову, якою накладено арешт на 3/80 частини квартири [ADDRESS] та оголошено заборону на відчуження зазначеного майна (арк.спр.8). 11.10.2006 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 24.10.2011 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла до 05.07.2016 р. Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 16.10.2018 р. визнано дійсним договір купівлі-продажу 3/20 часток (житловий будинок літ. Б-1) домоволодіння [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 31.08.2001 р. на Біржі «Едвайс-Консульт» за №1390; визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно, яке складається з 3/80 часток житлового будинку літ. Б-1 в домоволодінні [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно, яке складається з 3/80 часток житлового будинку літ. Б-1 в домоволодінні [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В процесі оформлення документів на житловий будинок позивач дізналась про накладення арешту на майно [PERSON] , що створює перепони щодо здійснення реєстраційних дій про зміну власника зазначеного вище нерухомого майна. Відповідно до п. 5.1.4 Інструкції "Про проведення виконавчих дій", затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15 грудня 1999 р., стягнення звертається тільки на майно боржника, яке належить йому на праві приватної власності. Відповідно до ст. 317 ЦК України право власності включає в себе право володіння, право користування та право розпорядження своїм майном. У ст. 55 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, що діяла на час винесення постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) зазначено, що арешт застосовується державним виконавцем для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, що діяла на час винесення постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження): прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту; сплата боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника; якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту; наявність письмового висновку експерта щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або коли витрати, пов`язані із зверненням на нього стягнення, перевищать грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, майно боржника. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, що діяла на час винесення постанови про повернення виконавчого документу) виконавче провадження підлягає закінченню, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника). Відповідно до ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6(в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Судом встановлено, що права позивача порушуються, оскільки вона не може розпорядитися належним їй майном через наявність арешту на це майно, за відсутності підстав для арешту, а тому права позивача підлягають судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, кожна сторона має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зважаючи на те, що виконавче провадження завершено, підстав для продовження обтяження на майно не вбачається, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом звільнення майна з-під арешту.

Outcome: approved