Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-30 00:00:00

29.09.2014року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] і редакції інтернет-ресурсу "Бесарабія-Інформ" про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди; ухвалою суду від 05.12.2014р. притягнуто до участі у справі в якості співвідповідача власника сайту bessarabiainform.com [PERSON]. Позивач у позові просив визнати недостовірними відомості, що були поширені відповідачами шляхом опублікування [INFO] на веб-сторінці інтернет-ресурсу http://bessarabiainform.com/ ("Бессарабія-Інформ") статті (російською) «[INFO]» - як такі, що не відповідають дійсності, порушують його, позивача права, свободи, ганьблять його честь, гідність, ділову репутацію. Також позивач просив суд зобов`язати відповідача [PERSON] та власника зазначеної веб-сторінки, не пізніше 15-ти днів з дня набрання рішенням суду законної сили, опублікувати на цьому ж інтернет-ресурсі спростування вищевказаних відомостей, вказавши у спростуваннях, що інформація, яка була поширена щодо нього, [PERSON] в цій статті, є недостовірною, і такою, що не відповідає дійсності, порушує його, позивача, права, свободи, ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію; або спростувати ці відомості в інший спосіб, найбільш близький до їх поширення, - шляхом опублікування офіційного вибачення перед ним, відповідачем щодо публікування недостовірних відомостей стосовно нього у зазначеній статті. Крім того, позивач просив стягнути на його користь солідарно з відповідачів 20тис. гривень моральної шкоди та судові витрати. У судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, просив задовольнити в повному обсязі, і, надавши суду докази, пояснив, що саме ця відповідач - журналіст [PERSON] не вперше порушує його права, публікуючи недостовірні відомості про нього, від чого він, позивач, зазнає моральні страждання. За клопотанням позивача суд ухвалою витребував в якості доказу відомості про власника інтернет-сайту bessarabiainform.com. Представник відповідача, надавши суду письмові заперечення на позов і не визнаючи позовні вимоги в повному обсязі, просив залишити їх без задоволення в повному обсязі. Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши представлені суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно представлених суду відомостей, [INFO] на веб-сторінці інтернет-ресурсу http://bessarabiainform.com/ ("Бессарабія-Інформ") у статті (російською) «[INFO]» були опубліковані відомості стосовно позивача. Згідно статті, її автор стверджував, що [PERSON] відомий в місті своїми сепаратистськими настроями, мешканці міста звинувачують його у намаганні дестабілізувати ситуацію в місті; за інформацією деякого джерела, найближчим часом [PERSON], за підтримкою проросійськи налаштованих елементів, намагатиметься силою увійти до міської ради і примусити керівництво мерії написати заяви про відставку; також у статті містяться твердження про позивача, як суб'єкту підкупу виборців у виборчій кампанії. На підтвердження публікації, позивач надав суду її роздруківку, де міститься підпис [PERSON], за клопотанням позивача суд отримав відомості про власника інтернет-сайту - [PERSON], також позивач надав суду відомості з редакції «Бесарабія-Інформ» щодо джерела публікації вказаної статті. Згідно знятої з комп'ютера редакції інформації, - статтю просила опублікувати власниця комп'ютера «[PERSON]», стаття увійшла до «b_inform@ukr/net» [INFO] о 00:27:34 під темою (російською) «[INFO]» розміром 22К від [PERSON] [INFO], була збережена на диску еDisk під назвою «[INFO]». Частина третя ст.277 ЦК України передбачає, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Таким чином, саме на відповідачів цивільно-процесуальним Законом України покладається тягар доказування щодо відповідності дійсності поширених ними відомостей. Позивач стверджував у судовому засіданні, що вищевказана стаття є результатом дій відповідачів, а інформація, яку вона місить, не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію, досі знаходиться на вказаному сайті, доступна загалу, і це знаходить свої негативні відгуки, що підтверджується агресивними коментарями до інтернет-публікації, а також тягне негативні дії - недавно Одеське телебачення показувало передачу, в якій негативно відгукувалися про нього, позивача, з посиланням на вказану вище статтю. Усе це негативно впливає на якість його, позивача, життя, призводить до моральних страждань, наражає його на небезпеку, оскільки коментарі під статтею містять погрози, хоча насправді він, позивач, є добропорядним громадянином України, а стаття є по суті брехнею щодо нього. Відповідач [PERSON] у письмових запереченнях на позов і через представника спочатку стверджувала, що вона не має жодного відношення до тієї публікації, проте ніяким чином не спростовано відповідачами сам факт існування публікації та не надано доказів на підтвердження відомостей, вказаних у публікації. Пізніше представник [PERSON] пояснив, що ця стаття не є авторством відповідачки, а лише передруківкою з «фейсбуку» - зі сторінки інтернет-користувача на ім`я «[PERSON]», а відповідач [PERSON] не надавала згоди на цю публікацію під її іменем, яка містить по суті, лише власні оціночні судження автора статті - «[PERSON]». Крім того, зверненням до суду з клопотанням про призначення експертизи щодо розміру моральної шкоди, спричиненої позивачу, представник відповідача визнав вину відповідачів у розповсюдженні щодо позивача інформації шляхом публікації на інтернет-сторінці негативної, недостовірної інформації про нього, бажаючи лише визначити наявність і розмір моральної шкоди, що науково визначається експертом, вважаючи, що позивач не мав моральних страждань внаслідок публікації зазначеної статті. Відповідно до ст.ст.297,299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов висновку, що немайнові права позивача порушено внаслідок поширення про нього недостовірної інформації, тому, на підставі ст.277 ЦК України, він має право на спростування цієї інформації, яка розповсюджена відповідачами шляхом публікування на інтернет-сайті, і поширена через користувачів Інтернету серед великої кількості осіб, оскільки об'єктивна сторона складу даного цивільного правопорушення передбачає одночасну наявність двох складових елементів - недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст, публікація особистих відомостей щодо особи без її згоди). Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.15 постанови від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, або вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка порушує право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації особи. На думку позивача, яку він озвучив у судовому засіданні, не викликає сумнівів те, що інформація, опублікована у вищевказаній статті щодо нього, позивача, є фактично повідомленням про злочин - сепаратизм та підкуп виборців, проте ці дії він, позивач не скоював і тому інформація є недостовірною, брехливою, зачіпляє його честь, гідність, репутацію, викликає побоювання за його життя. Згідно вікіпедії, сепарати?зм (від лат.Separatus - окремий) - це прагнення до відокремлення, відособлення. У багатонаціональних державах - прагнення національних меншин до відокремлення, створення самостійної держави. Дуже часто причиною сепаратизму в політиці є культурно-етнічний поділ. У межах політичної партії чи руху сепаратизм відображає прагнення опозиційної частини реалізувати власні інтереси й цілі, що не збігаються з офіційно визнаними і декларованими політичною партією чи рухом. Сепаратизм кваліфікований ст.110 КК України як «Посягання на територіальну цілісність і недоторканність України», оскільки, відповідно до ст.2 Конституції України, Україна є унітарною державою. Кваліфікуються Кримінальним кодексом України і дії, направлені на підкуп виборців - статтею 157 КК України, як «Перешкоджання здійсненню виборчого права або права брати участь у референдумі, роботі виборчої комісії або комісії з референдуму чи діяльності офіційного спостерігача». Відповідачами в даному судовому засіданні не спростовано тверджень позивача щодо існування публікації вищезазначеної статті, та не надано доказів на підтвердження достовірності інформації, яку стаття містить, тому суд дійшов висновку, що, враховуючи надані суду докази позивачем а також, оглянувши у судовому засіданні цю інформацію вже опубліковану іншим сайтом - [INFO], суд дійшов висновку, що ця інформація дійсно була опублікована за сприянням відповідачів, розповсюджена, і дійсно містить неправдиву і негативну інформацію щодо позивача. Посилання ж представника відповідача на те, що у зазначеній публікації лише висвітлені оціночні суб'єктивні судження, суд не може брати до уваги, оскільки наведені вище фрагменти статті містять чіткі твердження про факти, що можна кваліфікувати як кримінальні правопорушення, за своїми стилістичними ознаками не можуть вважатись оціночними судженнями, оскільки є фактично повідомленням про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності і кваліфіковані. Доводи заперечень на позов відповідача та її представника ґрунтуються на тому, що у статті нібито містяться оціночні судження якогось «[PERSON]», а не конкретні факти, а також те, що цю статтю відповідач [PERSON] передрукувала з фейсбуку, суд не може брати до уваги, оскільки, згідно ч.3ст.277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до ст.47-1 ЗУ «Про інформацію», висловлювання, які не містять фактичних даних за винятком образи чи наклепу, є оціночними судженнями, якщо не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Інформація, яка була поширена відповідачем [PERSON], за своїм змістом свідчила про конкретні факти, вчинені начебто позивачем і стосуються вони обставин вчинення певних дій, які відповідач вважає негативними, образливими та такими, що не відповідають дійсності, і ніким не спростовано. З матеріалів справи не вбачається, що відносно позивача порушувалися кримінальні справи і він був визнаний винним у скоєнні тих дій, про які йдеться у публікації, а тому відомості, вказані у статті, виходячи з презумпції невинуватості, можна вважати недостовірними, оскільки нічим не доведено, що зазначені в них події мали місце чи відбулися до або після публікації, і тому вони не відповідають дійсності. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії враховується, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Пунктом 18 цього ж Пленуму зазначається, що обов'язок довести достовірність поширеної інформації, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачами, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно п.15 цього ж Пленуму, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Оскільки оспорювана інформація була поширена саме шляхом розміщення статті на інтернет-сторінці видання, яке позиціонує себе як інформаційних сайт щодо території, яка зветься Бесарабією, до якої входить південна частина Одеської області, у тому числі й м.Болград, де проживає позивач, і достовірність інформації відповідачами не підтверджена, тому суд дійшов висновку, що обов'язок зі спростування таких відомостей має бути покладений на відповідачів у спосіб, найбільш наближений до її поширення, тобто шляхом публікації друкованого тексту відповідного спростування на тому ж інтернет-сайті, або у будь-якому іншому друкованому виданні, що розповсюджується в цьому ж регіоні. Що ж до відшкодування моральної шкоди в розмірі, який визначив позивач - 20тис.грн., суд враховує роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001року № 5), відповідно до яких, при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.137 ЦПК України, саме позивач визначає, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, у випадках, передбачених нормами Цивільного кодексу України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.49 Закону "Про інформацію", ст.44 Закону "Про авторське право і суміжні права", тощо). Під моральною шкодою, згідно вищевказаного Пленуму, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди, заподіяної особі поширенням відомостей, які не відповідають дійсності і порочать її честь, гідність та ділову репутацію, суд враховує роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в постанові від 28 вересня 1990року №7 "Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій" (зі змінами, внесеними постановами Пленуму від 4 червня 1993 р. №3, від 31 березня 1995р. №4, від 25 грудня 1996р. №14 та від 3 грудня 1997р. №12) (абзац перший пункту 11 із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. N 5). Так, згідно вказаної Постанови, у справах про спростування відомостей, поширених засобами масової інформації (в пресі, по радіо і телебаченню), до участі у справі в якості відповідачів притягаються автор, орган засобу масової інформації, що їх поширив, а у передбачених законом випадках, і відповідна службова особа цього органу, які й несуть обов'язок по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди відповідно до ступеню вини кожного з них. Якщо позивач не бажає притягати когось з них до відповідальності, на решту заподіювачів моральної шкоди покладається обов'язок по відшкодуванню тієї її частини, яка відповідає ступеню їх вини. В разі, коли орган масової інформації не називає автора, суд виходить з того, що вину за поширення зазначених відомостей цей орган взяв на себе. На відповідача може бути покладено обов'язок по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди, не тільки тоді, коли суд задовольнив вимоги позивача про спростування поширених відомостей, а й тоді, коли відповідач спростував їх добровільно. Відповідно до ст.42 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" і ст.48 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", на органи масової інформації, їх працівників і автора не може бути покладено обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди за публікацію чи поширення відомостей, які не відповідають дійсності, якщо вони містились в офіційних повідомленнях чи були одержані від інформаційних агенцій чи прес-служб державних органів та органів об'єднань громадян, або є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим засобом інформації (з посиланням на нього), офіційних виступів посадових осіб державних органів, виступів народних депутатів, або містилися у авторських виступах, які передаються в ефір без попереднього запису. Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Однак якщо при цьому допускаються образа чи порушення інших захищених законом прав особи (розголошення без її згоди конфіденційної інформації, втручання в приватне життя, тощо), то це може тягти за собою відшкодування моральної шкоди. Статтею 17 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" передбачено певні особливості їх відповідальності за заподіяну моральну (немайнову) шкоду (пункт 11 доповнено абзацом п'ятим згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. №5). Під злим умислом журналіста чи засобу масової інформації необхідно розуміти такі їх дії, коли вони перед поширенням інформації усвідомлювали її неправдивість (недостовірність), або неправомірність інших дій (поширення конфіденційної негативної інформації щодо особи без згоди останньої, тощо). За змістом ст.277ч.6,7 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена, а ст.1190 цього ж Кодексу та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. На осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню. Оскільки стаття, на яку посилається позивач у позові була надрукована стосовно фізичної особи - позивача - без його згоди, вбачається злий умисел відповідачів - автора статті [PERSON] та засобу масової інформації, що опублікували сукупними діями недостовірну негативну інформацію щодо позивача. Зважаючи на те, що відповідачами не представлено суду доказів на спростування тверджень позивача щодо недостовірності надрукованої про нього інформації, враховуючи надані докази, зокрема, стиль та образливий і небезпечний для добропорядного громадянина зміст статті, що потягли за собою загрозливі коментарі до неї, що можуть викликати негативні наслідки для життя позивача, а також, з огляду на твердження позивача щодо приниження його честі, гідності, престижу та ділової репутації самим фактом публікації, суд дійшов висновку щодо наявності в позивача моральних переживань, які підтверджуються самим фактом його звернення до суду, і вбачалися з його емоційних та душевних хвилювань у судовому засіданні. Протиправні дії відповідачів спричинили порушення звичного життєвого укладу позивача, що виразилася в необхідності відстоювати йому і захищати свої права у судовому порядку, витрачати на це час і душевні сили. Відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди у сумі 20тисч.гривень суд вважає обумовленою глибиною душевних страждань позивача, необхідністю захищати права у судовому порядку, докладання додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя, що не можна виміряти звичайними мірами ваги, об'єму та відстані і підтвердити будь-якими довідками, оскільки це є глибоко особистим, внутрішнім відчуттям особи, яке сторонній людині виміряти та відчути важко і є результатом втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ. Тому суд, враховуючи вищевикладене, дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і відповідно до наданих суду доказів підлягають задоволенню як в частині визнання порушення прав позивача відповідачами через публікацію недостовірної негативної інформації, і, у зв'язку з чим, необхідністю захищати позивачем у судовому порядку своєї гідності, честі, ділової репутації; так і в частині компенсації моральної шкоди - шляхом задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому визначений позивачем розмір грошовогоп відшкодування суд не вважає таким, що не відповідає вимогам співмірності із заподіяною шкодою, виходячи з середнього матеріального статку сторін, оскільки доказів щодо надмірних або замалих статків сторін суду не представлено. Дійшовши висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд вважає, що судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню на його користь з відповідача - в розмірі сплаченого позивачем судового збору, оскільки ці витрати підтверджені квитанцією про сплату судового збору.

Outcome: approved