Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач, Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до відповідачів про стягненняна користь позивача заборгованості за договором про іпотечний кредит № 37-05-03М від 16.09.2005 року, в сумі 112 832,42 грн.. а саме: заборгованість по основній сумі боргу - 97 266,00 грн., заборгованість по відсотках - 15 566,12 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.09.2005 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений договір іпотечного кредиту № 37-05-03М, відповідно до якого 20.02.2006 року були укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору. Згідно умов п. 1.1 кредитного договору Позичальник отримав, в порядку передбаченого цим договором та Положенням «Про порядок фінансово-кредитної «підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво і реконструкцію) житла в місті Києві», затвердженого рішенням Київської міської вади від 18.11.2004 року № 570/1980 (далі - Положення), довготерміновий іпотечний кредит в сумі 177 786,00 грн. з кінцевим терміном погашення 27.05.2030 року з встановленням графіку погашення відповідно до п. 4.4 цього Договору. Окрім того, відповідно до п. 4.1 та п. 4.3 кредитного договору, встановлена плата за користування кредитом у розмірі діючої на момент підписання договору облікової ставки НБУ плюс 5,5 % річних, що складає 15 % річних. Процентна ставка по кредиту змінюється відповідно до зміни облікової ставки НБУ. Відсотки за користування кредитом нараховуються щомісячно, починаючи з дня надання кредиту, за фактичний термін користування кредитом, з урахуванням суми фактичної заборгованості, діючої процентної ставки та фактичної кількості календарних днів у році до дня остаточного погашення кредиту. Пунктом 6.2 кредитного договору, передбачено що Позичальник сплачує Кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки рефінансування НБУ від суми коштів, яка належить сплати, за кожний прострочений день, починаючи з дати сплати кредиту, визначеної графіком погашення кредиту та п. 4.4. В забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором, між Банком та [PERSON] (далі - Поручитель) був укладений договір поруки № 37-05-03М-02 від 16.09.2005 року (далі - договір поруки), за умовами якого Поручитель та Позичальник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором за невиконання умов Кредитного договору. Державна іпотечна установа 11.10.2007 року уклала з Банком ВАТ «КБ «Хрещатик» Договір відступлення права вимоги № 793 (далі - Договір відступлепня права вимоги), відповідно якого, позивач набув усі права вимоги за Договором іпотечного кредиту № 37-05-03М від 16.09.2005 року, укладеного між Банком та [PERSON] На думку позивача, з моменту укладання Договору відступлення права вимоги, позивач набув право вимоги й за усіма договорами, укладеними в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором. Про здійснення такого відступлення Позичальника було проінформовано повідомленням № 37-18/6333 від 12.10.2007 року під особистий підпис про отримання. Відповідачі проти позову заперечували та 20.12.2017 року подали до суду відзив на позов, згідно якого зазначили, що дійсно, 16.09.2005 року між [PERSON] (Позичальник) та Банком - ВАТ КБ «Хрещатик», був укладений Договір іпотечного кредиту № 37-05-03М (Кредитний «договір). Відповідно до пункту 1.1 Кредитного договору Банк надав Позичальнику в порядку, передбаченому цим Договором, Положенням про іпотечне кредитування фізичних осіб ВАТ КБ "Хрещатик" № 136 від 07.04.2003 р. та Положенням "Про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла в місті Києві", затвердженим рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 570/1980, довготерміновий іпотечний кредит у сумі 177 786,00 грн. за плату у розмір облікової ставки НБУ в період дії цього договору та 5,5 %, що складає 15 % річних на момент підписання цього договору, для інвестування в будівництво житла з кінцевим терміном погашення 24.05.2030 року та встановленням графіку погашення кредиту, починаючій з місяця отримання Свідоцтва на право власності на житло. 16.09.2005 року між [PERSON], ВАТ КБ «Хрещатик» та Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) був укладений Договір № 03 про порядок компенсації відсотків за користування кредитом, часткове погашення кредиту, наданого за Договором іпотечного кредиту № 37-05-03М від 16.09.2005 року (далі - Договір про порядок компенсації відсотків). Також, відповідачі зазначили, що на підставі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора (позивача) перейшли прва ВАТ "КБ "Хрещатик" в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. На момент укладення Договору про відступлення права вимоги, п. 4.2 Договору іпотечного кредиту було передбачено, що Позичальник має пільги щодо погашення кредиту та сплати відсотків: повну компенсацію встановленої цим договором відсоткової ставки за користування кредитом. Тому, вимоги позивача щодо сплати відсотків за користування кредитом, на думку відповідачів, протирічать умовам договору та вимогам ст. 514 ЦК України. Також, відповідачі заперечують проти вимоги дострокового повернення кредиту, оскільки [PERSON] сумлінно виконує вимоги Кредитного договору та сплачує кредит відповідно до графіку погашення кредиту, який є додатком до Кредитного договору. 21 грудня 2017 року під час судового засідання, суд задовольнив клопотання відповідачів про залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Департамент будівництва та житлового забезпечений виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ПАТ КБ "Хрещатик" в особі Фонду гарантування вкладів фізичних. 23 березня 2018 року через канцелярію суду, представником позивача було надано письмову відповідь на відзив відповідачів, у які зазначив, що відповідно п. 4.4 Кредитного договору погашення кредиту здійснюється щомісячно, рівними частинами за графіком. Окрім того, відповідно до п. 4.1 та п. 4.3 Кредитного договору, встановлена плата за користування кредитом у розмірі діючої на момент підписання Договору облікової ставки НБУ плюс 5,5 % річних, що складає 15 % річних. Процентна ставка по кредиту змінюється відповідно до зміни облікової ставки НБУ, і відсотки за користування кредитом нараховуються щомісячно, починаючи з дня надання Кредиту за фактичний термін користування кредитом, з урахуванням суми фактичної заборгованості, діючої процентної ставки та фактичної кількості календарних днів у році до дня остаточного погашення кредиту. Пунктом 6.2.1 Кредитного договору, передбачено що Позичальник сплачує Кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки рефінансування НБУ від суми коштів, яка належить сплати, за кожний прострочений день, починаючи з дати сплати кредиту, визначеної графіком погашення кредиту та п.4.4. Згідно вимог ст. 1050 ЦК України вказано, що якщо договором встановлений обов'язок і позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення і частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Також, відповідно п.5.2.2 Договору про іпотечний кредит, у випадку недотримання Позичальником умов Договору, Установа має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань за цим Договором. Відповідно до статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні к боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно статті 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників), кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь кого з них окремо. З наведених положень Договору про іпотечний кредит Позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячні платежі, а позивач, як Кредитор, згідно вимог Договору про іпотечний кредит та чинного законодавства має всі законні підстави для стягнення з Відповідачів солідарно достроково всієї суми боргу за порушення умов Договору про іпотечний кредит. 28 березня 2018 року до суду надійшли письмові заперечення представника третьої особи - Департаменту будівництва та житлового забезпечений виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), щодо позову, суть якого полягає у тому, що він вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають. Зазначає, що Рішенням Київської міської ради від 18.11.2004 року № 570/1980 затверджено Положення про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла в місті Києві, (далі - Положення). Підпунктами 2.1., 2.2. пункту 2 зазначеного рішення визначено, що розпорядником кредитних коштів є Головне управління житлового забезпечення (Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а банком-агентом - ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК». Для молодих сімей, які перебувають на квартирному обліку в районних в місті Києві державних адміністраціях, було запроваджено такий порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей, відповідно до якого молоді сім'ї отримують іпотечні кредити через ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» за рахунок фінансових ресурсів банку, а за рахунок коштів бюджету міста Києва компенсуються відсотки за користування іпотечними кредитами, здійснюється його часткове погашення кредитів при народженні двох та більше дітей, та сплачуються відсотки банку за супроводження кредитів. Відповідно до підпункту 4.3.7. пункту 4.3. Положення розпорядник бюджетних коштів щомісячно перераховує банку бюджетні кошти на компенсацію відсоткових ставок за кредитами та часткового погашення зобов'язань позичальників за пільговими іпотечними кредитами на підставі отриманого від банку реєстру. Між Департаментом будівництва та житлового забезпечення та ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» укладено договір про співробітництво від 07.09.2005 року № 1 про порядок перерахування бюджетних коштів в рахунок компенсації відсотків за користування іпотечними кредитами, часткового погашення кредитів при народженні двох та більше дітей, та сплати відсотків і банку за супроводження кредитів. Підпунктами 2.2., 2.7., 2.8. пункту 2 Положення визначено, що Позичальником є кандидат, який отримав пільговий довготерміновий іпотечний кредит або іпотечний кредит в Уповноваженому банку у порядку та на умовах, визначених цим Положенням та кредитним договором. Іпотечний кредит - довготерміновий кредит, отриманий Позичальником в і Уповноваженому банку відповідно до цього Положення, за яким Розпорядником бюджетних коштів за рахунок бюджетних коштів компенсується частина відсоткової ставки та, в разі наявності підстав, погашається частина зобов'язань Позичальника за цим кредитом. Кредитні ресурси - бюджетні фінансові ресурси та інші надходження, не заборонені законодавством, або кошти Банків, що використовуються ними для надання пільгових довготермінових іпотечних кредитів або іпотечних кредитів. Згідно із підпунктом 3.6. пункту 3 Положення кредитування Позичальників здійснюється Банком за рахунок кредитних ресурсів після отримання від Розпорядника бюджетних коштів відомостей про Кандидатів, щодо яких прийнято рішення про надання пільгових довготермінових іпотечних кредитів або іпотечних кредитів. Кредити надаються в національній валюті України, в безготівковому порядку на будівництво (реконструкцію) житла в м. Києві за умови їх спрямування для формування фонду фінансування будівництва відповідно до укладеного з Повіреним договору на його рахунок в Уповноваженому банку. Підпунктами 4.2.2 - 4.2.4, 4.2.7 пункту 4.2 Положення визначено, що рішення про надання кредиту приймається Уповноваженим банком на підставі документів, наданих Кандидатом, повідомлення Розпорядника бюджетних коштів про наявність права у Кандидата на отримання фінансово-кредитної підтримки відповідно до цього Положення та оцінки фінансового стану Кандидата з урахуванням вимог Уповноваженого банку до іпотечного кредитування. Кандидати набувають статусу Позичальників після підписання з Повіреним договору про участь у фонді фінансування будівництва та з Уповноваженим банком кредитного договору. Крім того, Позичальник укладає з банком договір-доручення про здійснення банком від імені Позичальника платежів до фонду фінансування будівництва відповідно до графіка, зазначеного у договорі Позичальника з Повіреним. Перед укладанням кредитного договору Позичальник вносить на свій особистий рахунок в Уповноваженому банку власними коштами попередній внесок у розмірі не менше 10 % вартості будівництва (реконструкції) об'єкта кредитування, вартість понаднормативної площі житла, за цінами, визначеними на торгах, які проводяться Розпорядником бюджетних коштів згідно з Законом України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні пошти», кошти для здійснення витрат на страхування об'єкта кредитування в період будівництва та на 1 рік після введення житла в експлуатацію, особистого життя дорослих членів сім'ї Позичальника на 2 роки (страхова компанія визначається Уповноваженим банком, вигодонабувачем за договорами страхування призначається Уповноважений банк), кошти для здійснення витрат, пов'язаних із оформленням прав власності Позичальника на житло, оформленням договору іпотеки, тощо. Витрати, пов'язані з наданням та обслуговуванням пільгових довготермінових іпотечних кредитів та іпотечних кредитів, наданих молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, компенсуються Уповноваженому банку Розпорядником бюджетних коштів в розмірі 3 % від обсягів бюджетних коштів, затверджених у бюджеті м. Києва Розпоряднику бюджетних коштів для надання фінансово-кредитної підтримки молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам 16 вересня 2005 року між ВАТ КБ «ХРЕЩАТИК», що іменується «Банк» та [PERSON] («Позичальник») укладено Договір іпотечного кредиту № 37-05-03М. Предметом Договору є надання банком Позичальнику в порядку, передбаченому цим Договором та вищевказаним Положенням довготермінового іпотечного кредиту в сумі 177 786,00 грн. для інвестування в будівництво житла з кінцевим терміном погашення 24.05.2030 року з встановленням графіку погашення кредиту відповідно до п.4.4. цього Договору. 04 березня 2008 року між Державною іпотечною установою та ВАТ КБ «ХРЕЩАТИК» укладено Договір відступлення права вимоги № 793, згідно із яким, банк передає, а Установа приймає всі права вимоги за іпотечними договорами, вказаними у додатку №1 до цього Договору. ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» без погодження з Київською міською державною адміністрацією та Департаментом будівництва та житлового забезпечення відступив право вимоги по вказаному іпотечному договору на користь Державної іпотечної установи. Департамент будівництва та житлового забезпечення зазначив, що він, як уповноважений орган, не укладав з позивачем - Державною іпотечною установою жодних договорів і не вносив змін до чинних договорів з позичальниками щодо порядку компенсації відсотків, тому правових підстав для перерахування Департаментом коштів у рахунок компенсації відсотків за користування іпотечним кредитами на рахунок Державної іпотечної установи немає. Крім того, між [PERSON]. та Державною установою також не укладалося жодного договору щодо відступлення права вимоги. Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Згідно із частиною першою та п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до підпункту 2.3. пункту 2 Положення, Уповноважені банки (Банки) - це банки України, які надають пільгові довготермінові іпотечні кредити та іпотечні кредити Позичальникам в рамках цього Положення відповідно до угоди, укладеної з Розпорядником бюджетних коштів. Уповноважені банки визначаються рішенням Київської міської ради. Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Відомості про Державну іпотечну установу у Державному реєстрі банків відсутні. Департаментом будівництва та житлового забезпечення, як розпорядником бюджетних коштів, жодних договорів із Державною іпотечною установою не укладалося, отже підстав для сприяння визначення Державної іпотечної установи банком-агентом не має. Однак, порядок надання пільгових довготермінових кредитів визначений спеціальною нормою, відповідно до якої, тільки Банки можуть надавати пільгові довготермінові іпотечні кредити та іпотечні кредити молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво житла в місті Києві. Враховуючи, що Державна іпотечна установа не є банком-агентом, до неї не можуть перейти усі права ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що визначені договором іпотечного кредиту від 16.09.2005 року № 37-05-03М, укладеного між ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК» та [PERSON] Статтею 144 Конституції України регламентовано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Тобто, договір відступлення права вимоги від 11.10.2007 року № 793 суперечить змісту ст. 203 ЦК України та рішенню Київської міської ради від 18.11.2004 року № 570/1980 «Про затвердження Положення про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла в місті Києві». Вказане рішення є чинним та не скасованим. Крім того, позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та відповідно до остаточної заяви про уточнення позовних вимог від 06.09.2018 року просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором іпотечного кредиту від 16.09.2005 року № 37-05-03М у сумі 143 735,98 грн., а саме: заборгованість по основній сумі боргу - 103 976,00 грн., заборгованість по відсотках - 28 866,02 грн., заборгованість по пені - 10.893,96 грн. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд відмовити у задоволенні позову. Треті особи представників у судове засідання не направили, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Заслухавши виступи учасників судового процесу, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу у межах загального строку позовної давності у три роки. Перебіг позовної давності згідно зі ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач, Державна іпотечна установа, 11.10.2007 року при підписанні договору відступлення права вимоги № 793 був обізнаний з умовами Договору іпотечного кредиту № 37-05-03М від 16.09.2005 року, але звернення до суду відбулося після спливу трирічного строку позовної давності, а саме 22.08.2017 року. 11 жовтня 2007 року між Державною іпотечною установою та ВАТ КБ «КРЕЩАТИК» було укладено Договір відступлення прав вимоги № 793, відповідно до якого останній відступило позивачу - Державній іпотечній установі права вимоги до кредитних договорів, укладених між ВАТ КБ «ХРЕЩАТИК» та фізичними особами, серед яких є Позичальник. Відповідно до ст.ст. 512, 513 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України), тобто має ліцензію НБУ на провадження даної діяльності. Основними відмінностями договору факторингу від відступлення права вимоги є наступне: 1) клієнтом у договорі факторингу може бути тільки фізична особа-підприємець або юридична особа, а фактором тільки фінансова установа з ліцензією НБУ на факторингову діяльність; 2) договір факторингу дійсний навіть якщо між клієнтом та боржником в договорі стоїть заборона на відступлення права вимоги; 3) факторинг за своєю суттю може бути тільки на оплачуваній основі на відміну від відступлення права вимоги. При розгляді даної категорії спорів слід керуватись нормами Цивільного кодексу України, а саме ст.ст. 512-514, 516, 517, 656, 1077, 1079, 1080-1082, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», правовою позицією Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15. Договір факторингу небезпідставно можна назвати модифікованим варіантом уступки вимоги. Однак, якщо порівнювати із загальними правилами про цесію, договір факторингу має низку істотних відмінностей. Договір факторингу характеризується: диспозитивним характером виникнення правовідносин, спеціальними вимогами щодо сторін договору (фактору), предметом зобов'язання (суто грошові вимоги). Крім того, договір факторингу може мати місце і за наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права вимоги або його обмеження, але при цьому не звільняється від обов'язку перед боржником щодо виконання тієї заборони (ст. 1080 ЦК України). Відносини між учасниками договору факторингу можна розділити на два види - внутрішні (між фактором та клієнтом) та зовнішні (між фактором та боржником). Внутрішні відносини регулюються договором факторингу, а зовнішні - договором, укладеним між клієнтом та боржником, право вимоги за яким на підставі договору факторингу відступлено фактору, а також відповідними нормами чинного законодавства. Поняття кредитного портфелю ніякими нормативно-правовими актами не закріплено. Однак, виходячи зі змісту даного поняття, можна сказати, що кредитний портфель - це сукупність всіх кредитів, що надані банком своїм клієнтам, а також сукупність інших активних операцій з метою отримання доходу. Відповідно до загального порядку зміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Так, ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 01.04.2015 року, справа № 645637св14, касаційну скаргу Особа-1 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Украина» до Особа-1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, рішення суду першої інстанції та другої скасовано. В рішенні касаційної інстанції зазначено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Статтею 1082 ЦК України визначено порядок виконання боржником грошової вимоги факторові. За змістом цієї норми боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Суд не може взяти до уваги як доказ наявність заборгованості, позицію про що позивач виклав у своїх вимогах про сплату боргу від 02.02.2017 року, надіслані в адресу відповідачів, вимоги які містять формальних характер і позивачем у них не вказано з якого часу виникла заборгованість за Кредитним договором. Відповідно до ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано доказів, які б вказували на наявність невиконаних Кредитором зобов'язань за Кредитним договором № 37-05-03М від 16.09.2005 року, оскільки одної лише необґрунтованої письмової вимоги про сплату боргу позивачем та його тверджень про такий не достатньо, а матеріали справи, в яких містяться квитанції по перерахунку коштів Позичальником, як на підтвердження своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором спростовують такі твердження позивача. Пунктом 2.3 Договору про порядок компенсації відсотків від 16.09.2005 року визначено, що Уповноважений Банк не пізніше наступного банківського дня після отримання коштів від Розпорядника бюджетних коштів для компенсації відсотків, перераховує їх (кошти) на рахунок нарахованих доходів № 22381180113620 в Київській регіональній філії ВАТ "КБ "Хрещатик", МФО 300670 або на рахунок обліку прострочених відсотків за кредитом та/або на рахунок майбутніх платежів Позичальника по сплаті відсотків за користування кредитом. В пункті 3.1 Договору про порядок компенсації відсотків від 16.09.2005 року зазначено, що Банк зобов'язується не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків за кредитом, письмово надавати Розпоряднику бюджетних коштів розрахунок відсотків, що підлягають сплаті та компенсації за Кредитним договором. Вказане повністю спростовує твердження позивача що саме Позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а за сплату таких платежів повинен отримати компенсацію від Розпорядника бюджетних коштів згідно Договору компенсації та Положення. Відповідачами одержано письмове повідомлення від ВАТ КБ «Хрещатик" № 37-18/6333 від 12.10.2007 року про відступлення останнім прав вимоги за Кредитним договором і Державній іпотечній установі (Позивачу) у зв'язку з укладенням між ВАТ КБ "Хрещатик" та позивачем Договору про відступлення права вимоги. В цьому повідомленні було вказано, що Порядок виконання грошових зобов'язань, встановлений в Кредитному договорі, залишається не змінним. Постановою Правління Національного банку України від 05.04.2016 року № 234, ПАТ КБ "Хрещатик" було визнано неплатоспроможним, у зв'язку з чим, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ КБ «Хрещатик" Костенко листом від 15.04.2016 року повідомила Позичальника про те, що платежі за Кредитним договором мають здійснюватися через інші банки. У відповіді на звернення Департамент будівництва та житлового забезпечення повідомляв, що оскільки Департамент відповідно до рішення Київської міської ради від 18.11.2004 року № 570/1980 не укладав із Державною іпотечною установою жодних договорів, а тому не має правових підстав для перерахування коштів в рахунок компенсації відсотків за користування іпотечними кредитами на рахунок Державної іпотечної установи. Таким чином, пред'являючи позов до Позичальника, позивач обрав невірно відповідача. В даному випадку Позичальник не повинен нести відповідальність за несплату відсотків за Кредитним договором, оскільки обов'язок сплачувати відсотки за вказаним договором покладався на - Головне управління житлового забезпечення КМДА, правонаступником якого є Департамент будівництва та житлового забезпечення КМДА. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наведених вище обґрунтувань вбачається, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Із зазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач в позові, як на підставу для його задоволення, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державної іпотечної установи задоволенню не підлягають. Судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» позивачу поверненню не підлягають і покладаються на позивача.

Outcome: dismissed