Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третьої особи: Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала з 21.10.2011 року в зареєстрованому шлюбі, шлюб між ними розірваний на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.07.2015 року. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], дитина залишилася проживати разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. У січні 2014 року [PERSON] забрав свої речі та виїхав з квартири, з цього часу він доньку не бачив та не виявляв бажання приймати участь в житті дитини. Відповідач не приймає участі в житті дитини, не утримує її матеріально, не займається вихованням, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, дитина батька не знає. За рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19.08.2014 року на її користь на утримання дитини стягнуті аліменти, але відповідач рішення суду не виконує, заборгованість по аліментам за період з 16.07.2014 року по 28.02.2018 року складає 21758 грн. 06 коп. Згідно характеристики Лозівського ДНЗ (ясла-садок) № 5 «Теремок» [PERSON] виховується у неповній сім'ї, батько дитини вихованню доньку часу не приділяє, до дошкільного закладу не з'являється, вихованням та навчанням дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує. Батько свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та розвитку дитини. В зв'язку з цим просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте надіслав до суду телефонограму про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, зазначив, що все викладене в позові відповідає дійсності. Представник третьої особи служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської міської ради Романенко В.Ф. в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Крім цього надала суду висновок виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача по справі. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб між ними розірваний на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.07.2015 року. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 12 вересня 2013 року. З січня 2014 року відповідач проживає окремо, дитина залишилася мешкати разом з матір'ю. На підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19.08.2014 року з відповідача по справі [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки стягнуті аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 гривень щомісячно, починаючи з 16 липня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Дитина знаходиться на утриманні позивача по справі, про що свідчать наступні документи. Так, згідно характеристики № 01-18/52 від 05.04.2018 року, виданої Лозівським закладом дошкільної освіти (ясла-садок) № 5 «Теремок» Лозівської міської ради Харківської області, [PERSON], [INFO], відвідує виховної заклад з 01.09.2017 року, [PERSON] виховується у неповній сім'ї, більше прив'язана до матері, яка проводить з донькою весь вільний час. Для дитини створені належні умови для навчання та розвитку. Між донькою та матір'ю панують дружні, добрі взаємовідносини. Батько вихованню дитини часу не приділяє, до дошкільного закладу не з'являється, вихованням та навчанням дитини не цікавиться, батьківські збори не відвідує. Згідно довідки № 898 виданої 16.04.2018 року Комунальним закладом охорони здоров'я «Лозівське територіальне медичне об'єднання», [PERSON], [INFO], на диспансерному обліку не перебувала, у разі хвороби лікаря відвідує в супроводі матері [PERSON] Згідно розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] із сплати аліментів на утримання дитини - [PERSON], [INFO] за період з 16.07.2014 року по 28.02.2018 року, заборгованість по аліментам станом на 28.02.2018 року складає 21758 гривень 06 копійок. З листа Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області №У-18/01-09/18 від 16.04.2018 року вбачається. що [PERSON] було призначено тимчасову допомогу на дитину [PERSON], [INFO], відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 року № 189 «Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме» на наступні періоди: з 01.03.2015 року по 31.08.2015 року; з 01.09.2015 року по 29.02.2016 року; з 01.03.2016 року по 31.08.2016 року; з 01.09.2016 року по 30.11.2016 року; з 01.12.2016 року по 28.02.2017 року; з 01.03.2017 року по 30.04.2017 року; з 01.05.2017 року по 31.08.2017 року; з 01.09.2017 року по 30.11.2017 року; з 01.12.2017 року по 28.02.2017 року; з 01.03.2018 року по 31.08.2018 року. Інших видів державних соціальних допомог станом на 16.04.2018 року громадянка [PERSON] в управлінні не отримує. Суд також бере до уваги письмові заяви [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в яких зазначено, що [PERSON], як батько дитини, не виконує свої батьківськи обов'язки по відношенню до доньки [PERSON], [INFO], він не влаштовував дитину до дитячого садка, не відвідував батьківські збори, не допомагає матеріально, не вітає з днем народження та іншими святами, не бере участі у її вихованні, не цікавиться її успіхами у навчанні, її здоров'ям, дитина взагалі не знає, як виглядає її рідний батько. Відповідач [PERSON] з донькою не спілкується, участі у її вихованні не приймає, матеріальної допомоги на її утримання не надає, її життям та здоров'ям не цікавиться, не турбується про її духовний та фізичний розвиток, її навчанням та підготовкою до самостійного життя, матеріально її не утримує, тобто відсторонився від виховання дитини. Згідно висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] за № 02-13-8/1250 від 29.08.2018 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося, тому шлюб між сторонами був розірваний. Батько дитини проживає окремо, ухиляється від виконання своїх обов'язків, не цікавиться життям та навчанням доньки, її здоров'ям, духовним, моральним та фізичним розвитком. Вихованням та утриманням [PERSON] займається її мама, з [PERSON] за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.07.2015 року на утримання дитини стягнуті аліменти . Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] Надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов'язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими доказами та поясненнями сторін, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON], не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров'я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], що повністю відповідає інтересам дитини. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] . заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, покладених на них ст. 150 СК України, відносно малолітньої дитини.

Outcome: approved