Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа Державна організація (установа, заклад) "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб" про визнання нікчемного правочину недійсним. Обгрунтовуючи позов зазначив, що 04.02.2016 між ПАТ "Фідобанк" та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу у сумі 170 000,00 доларів США, на строк до 04.08.2016. Крім того, між сторонами 18.12.2015 укладено другий договір банківського вкладу у сумі 130 000,00 доларів США, на строк до 18.06.2016. В забезпечення виконання зобов"язаннь за вказаними договорами, між ПАТ "Фідобанк" та [PERSON] укладено договір іпотеки від 30.10.2015, посвідчений ПН КМНО Падалкою Р.О., відповідно до умов якого: банк (іпотекодавець) передав в іпотеку відповідачу (іпотекодержатель) нерухомість, а саме: нежитлове приміщення з №1 по №17, групи приміщень №513 - салон краси (в літері А), загальною площею 176,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 10.08.2007. Відповідно до рішення НБУ від 20.05.2016 №8 "Про віднесення ПАТ "Фідобанк" до категорії несплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Фідобанк" та розпочато процедуру ліквідації позивача. Згідно протоколу від 10.06.2016 засідання комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями, вказаною комісією було виявлено договір іпотеки від 30.10.2015 укладений з відповідачем, після дослідження якого комісія вирішила, що вказаний договір має всі ознаки, передбачені п.5, 7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому мають бути визнані нікчемними, у зв"язку і з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вважаючи позов безпідставним та необгрунтованим. Вказав, що договір іпотеки є похідним від основного договору, укледний з метою забезпечення виконання зобов'язань. В зв`язку з чим, оскарження похідного договору є недоречним. В тому числу зазначив, що юридична особа має право вчиняти правочини на власний розсуд. В судове засідання Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, однак подала до суду письмові пояснення. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.12.2015 та 04.02.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договори банківського вкладу, відповідно до яких відповідач передав, а банк прийняв грошові кошти у сумі 130 000,00 доларів США на строк до 18.06.2016 та у сумі 170 000,00 доларів США на строк до 04.08.2016 відповідно. Крім того, в забезпечення виконання зобов"язаннь за вказаними договорами, між ПАТ "Фідобанк" та [PERSON] укладено договір іпотеки від 30.10.2015, посвідчений ПН КМНО Падалкою Р.О., відповідно до умов якого: банк (іпотекодавець) передав в іпотеку відповідачу (іпотекодержатель) нерухомість, а саме: нежитлове приміщення з №1 по №17, групи приміщень №513 - салон краси (в літері А), загальною площею 176,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 10.08.2007 року. 20.05.2016 Правлінням Національного банку України прийнято Постанову № 8 «Про віднесення ПАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних», на підставі чого Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №783 від 20.05.2016 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк». Тимчасову адміністрацію було запроваджено строком на один місяць з 20.05.2016 по 19.06.2016, який згодом було продовжено до 19.07.2018. Згідно протоколу від 10.06.2016 засідання комісії з перевірки правочинів за кредитними операціями, вказаною комісією було виявлено договір іпотеки від 30.10.2015 укладений з відповідачем, після дослідження якого комісія вирішила, що вказаний договір має всі ознаки, передбачені п.5, 7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому мають бути визнані нікчемними. За викладених обставин та на виконання вимог статті 38 Закону, позивачем було направлено відповідачу відповідне повідомлення щодо нікчемності правочину та застосовано наслідки нікчемного правочину. Відповідно до ч.ч.2, 3, 4 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", редакція якої діяла на момент укладення спірного правочину, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В силу положень ч.2 ст.215 ЦК України нікчемним правочином вважається правочин, недійсність якого встановлена законом. Закріплене наведеними нормами право уповноваженої особи перевірки правочинів та виявлення серед них нікчемних не є абсолютним, a кореспондується із обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину для визнання його таким недостатньо і за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав визнання правочину нікчемним, відповідне рішення суб'єкта владних повноважень щодо визнання правочину нечинним визнати правомірним та обґрунтованим неможна. Разом з тим, доказів на підтвердження нікчемності спірного правочину з підстав визначених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" позивачем не наведено. При цьому, наявність лише протоколу комісії від 10.06.2016 не є належним доказом на підтвердження нікчемності договору іпотеки від 30.10.2015, укладеного між позивачем та відповідачем. Представником позивача не надано до суду належних доказів на підтвердження того, що внаслідок укладення банком вказаного договору, відповідачу були надані переваги перед іншими кредиторами, що в свою чергу призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, а у відповідності до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частина 1 ст.1062 ЦК України передбачає, що на рахунок за банківським вкладом зараховуються грошові кошти, які надійшли до банку на ім'я вкладника від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. При цьому вважається, що вкладник погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про рахунок за вкладом. Позивач не заперечує, що відповідачем на виконання вимог договорів від 18.12.2015 та від 04.02.2016 внесено грошові кошти в сумі 130 000,00 доларів США та в сумі 170 000,00 доларів США відповідно. Таким чином, банком зараховано грошові кошти від відповідача на його депозитний рахунок. Крім того, на момент укладення договорів банківського вкладу від 18.12.2015 та від 04.02.2016, а також договору іпотеки від 30.10.2015 банк не було визнано неплатоспроможним, відповідачем дотримано вимоги цивільного законодавства. Згідно з ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 203 ЦК України закріплено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагенту та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що предметом договору іпотеки від 30.10.2015, який оспорює позивач, є забезпечення основного зобов'язання, що випливає з договорів депозиту. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору іпотеки. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківським правилами. Тобто, чинним законодавством встановлено право клієнта вимагати виконання зобов'язання банком у будь-який час та обов'язок банку розірвати договір банківського рахунку та повернути клієнту залишок грошових коштів на рахунку, за першою вимогою клієнта. Відповідно до ст. 631 ЦК України, договір набирає сили і породжує суб'єктивні права й обов'язки з моменту його укладання. Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відсутність згоди сторін щодо будь-якої з істотних умов договору має наслідком його неукладеність. За таких обставин, оскільки сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору банківського вкладу та договору іпотеки, та здійснили дії, спрямовані на реальне настання правових наслідків, що випливають з даних правочинів, беручи до уваги той факт, що умови даних договорів жодним чином не порушують прав, інтересів та вимог чинного законодавства, підстави для визнання оскаржуваного договору іпотеки недійсним відсутні. Сторони мали право підписати зазначені договори на умовах, які в них викладені та мали повне право обрати вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном - іпотекою. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. З врахуванням викладеного, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» позивачу поверненню не підлягають і покладаються на позивача. Суд постановляє рішення в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed