Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У серпні 2020 року [PERSON] (далі за текстом - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, поширеної відповідачем у серпні 2017 року на своїй персональній сторінці в соціальній мережі Facebook, зобов'язання у місячний термін публічно вибачитися та спростувати ці відомості на його сторінці в соціальній мережі Facebook та сторінці відповідача. Позов обґрунтований такими обставинами. У серпні 2017 року відповідач в мережі «Інтернет»в соціальній мережі «Facebook» на своїй сторінці в одному із дописів написав: «Помните, я говорил, что [PERSON] - завербованная мокшанцами консерва?) оно лопнуло… [PERSON]! Давай еблан! Повой, какой ты патриот)) [PERSON] сел и ты, крыса, вместе с [PERSON] туда пойдешь)) будешь [PERSON] подкармливать. Тебе не в первой сепаров греть)». Ця інформація була розповсюджувана за посиланнями: [INFO], [INFO], [INFO]. На теперішній час ці дописи недоступні. Також у цей період відповідач звинувачував позивача у крадіжці в українських військовополонених «газелі з м'ясом» та інших непристойних діях. Поширена умисно відповідачем серед великої кількості підписників та відвідувачів його сторінки інформації, яка є заздалегідь неправдивою, вигаданою порочить його честь, гідність та ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню. Позивач у судове засіданні не прибув. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про місце, час та дату розгляду справи, в судове засідання не з'явився без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву не подав. Згідно з частиною 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 14 серпня 2020 року суд залишив позов без руху (а. с. 10). 30 жовтня 2020 року позивач подав заяву про усунення недоліків та уточнену позову заяву (а. с. 13-20). Ухвалою від 11 листопада 2020 року суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 23 березня 2021 року (а. с. 23, 24). 29 березня 2021 року позивач подав клопотання про долучення доказів та виклик свідків та про виклик відповідача за місцем його роботи (а. с. 35, 37). 21 квітня 2021 року від позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання за його відсутності (а. с. 40). Ухвалою від 21 квітня 2021 року суд відмовив у прийнятті до розгляду заяви про уточнення позовних вимог та повернув її позивачеві (а. с. 42, 43). У судовому засіданні від 29 липня 2021 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 02 жовтня 2021 року (а. с. 49). У судовому засіданні від 01 листопада 2021 року суд оголосив вступну та резолютивну частину рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. В мережі інтернет в соціальній мережі «Facebook» на сторінці з доменним ім'ям «[PERSON]» був розміщений наступний допис: «Помните, я говорил, что [PERSON] - завербованная мокшанцами консерва?) оно лопнуло… [PERSON]! Давай еблан! Повой, какой ты патриот)) [PERSON] сел и ты, крыса, вместе с [PERSON] туда пойдешь)) будешь [PERSON] подкармливать. Тебе не в первой сепаров греть». Посилання, де були розміщені ці дописи, а саме: [INFO], [INFO], [INFO] наразі недоступні. Суду наданий скріншот цього допису. Авторство даного інформаційного матеріалу відповідачем [PERSON] не спростовано, а відтак він є належним відповідачем у даній справі. Даючи оцінку доводам позивача про недостовірність наведеної інформації та порушення її поширенням його особистих немайнових прав, суд виходить з наступного. Основний закон України проголошує, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, та гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (статті 3, 34 Конституції України). Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України). Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на їх недоторканність. Відповідно до положень статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Отже, відповідач, опублікувавши в мережі інтернет на своїй сторінці соціальній мережі «Facebook» допис, здійснив поширення інформації серед невизначеного кола осіб. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 зазначеної постанови визначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідач у дописі порівнює позивача з консервою: «Помните, я говорил, что [PERSON] - завербованная мокшанцами консерва?)» та звертається до нього: «[PERSON]! Давай еблан! Повой, какой ты патриот))». В іншому реченні відповідач називає його пацюком: «[PERSON] сел и ты, крыса, вместе с [PERSON] туда пойдешь))». Перш ніж перейти до питання способів захисту права та інтересів особи внаслідок поширення щодо неї образливих висловлювань, необхідно встановити, що саме є "образа". На сьогодні в законодавстві України відсутнє визначення поняття "образа" або "образливі висловлювання". У постанові Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - постанова Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009) також відсутня відповідь на це питання. Юридична енциклопедія дає визначення поняттю "образа" як умисне приниження честі й гідності особи, виражене в непристойній формі. Це вживання інвективної (різкої, лайливої) лексики, застосування непристойних жестів, міміки тощо. У словнику української мови під "образою" розуміється зневажливе висловлювання, негарний вчинок тощо, що спрямовані проти кого-не будь і викликають у нього почуття гіркоти, душевного болю. Отже, зважаючи на вищевикладене, можна зробити висновок, що образливі висловлювання - це висловлювання, які мають негативний характер, виражаються у зневажливій, непристойній, принизливій чи брутальній формі та принижують честь і гідність особи. Слово «еблан», яке у своєму дописі використав відповідач, означає дурний, такий, що гідний зневаги, та використовується для образливого іменування осіб чоловічої статі, прояву до них зневаги та ненависті. Звернення до позивача «еблан» та «крыса», порівняння його особи з «завербованной мокшанской консервой» не є оціночними судженнями і не можуть бути розцінені як гіпербола, алегорія чи сатира, у них відсутня оцінка дій, суб'єктивна думка, переконання і погляди відповідача, припущення. На думку суду такі вислови є явно образливими і зневажливими, та таким, що принижують людську честь і гідність. Що ж до висловлювання «Тебе не в первой сепаров греть», то суд дійшов висновку, що даний вислів є оціночним судженням, а саме суб'єктивною оцінкою відповідача діяльності, діям позивача. З огляду на зміст та характер поширеної інформації про позивача суд погоджується з доводами позову про те, що висловлювання «завербованная мокшанская консерва», «еблан» та «крыса» відносно позивача є образливими, принизливими, формують у суспільства зневажливу думку про позивача та порушують його право на повагу до честі, гідності і ділової репутації. Отже, сукупність установлених судом обставин, а саме: поширення серед невизначеного кола осіб негативної інформації про позивача у виді образливих висловлювань дає підстави для задоволення позову в частині визнання оспорюваної інформації такою, що порушує особисті немайнові права позивача. Визнання оприлюдненої інформації такою, що порушує особисті немайнові права та завдає шкоди діловій репутації особи є в деяких спорах достатньою сатисфакцією завданій йому моральній шкоді (Постанова ВСУ від 28 березня 2018 року у справі № 761/8035/16-ц). За правилом частини 7 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (частина 4 статті 277 ЦК). У даному конкретному випадку недостовірна інформація була поширена відповідачем у мережі Інтернет на його сторінці в соціальній мережі Facebook за посиланнями [INFO], [INFO], [INFO], які наразі є недоступною. Позивач просив захистити порушене право шляхом зобов'язання відповідача у місячний термін публічно вибачитися та спростувати відомості, які не відповідають дійсності, на його сторінці та на власній сторінці в «Facebook». Оскільки інформація, яка розповсюджена відповідачем про позивача, не є недостовірною, а є образливою, яка порушує особисті немайнові права, її спростування у спосіб, передбачений статтею 277 ЦК України, законом не передбачено. Крім того, суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 у справі № 401/573/17. Аналогічна правова позиція щодо неможливості зобов'язання публічного вибачення за поширення недостовірної інформації висловлена ЄСПЛ у справі «Редакція газети «Праве дело» та Штекель проти України». Відповідно до частини 1 статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Ефективним способом захисту, на думку суду, відповідно до статті 16 ЦК України є відшкодування моральної шкоди, однак позивач з такою вимогою не звертався. З огляду на встановлені судом обставини, що підтверджені доказами, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню в частині визнання поширеної інформації такою, що порушує його честь та гідність. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача [PERSON] сплачений позивачем судовий збір у сумі 1 681,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial