Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення суми банківського вкладу за відшкодування моральної шкоди. В позові вказав, що 30.12.2013 року між сторонами було укладено депозитний договір на суму 1 000 дол. США під 11 % річних, строком з 30.12.2013 року по 04.01.2015 року. 08.01.2015 року позивач звернувся до відповідача про небажання пролонгувати дію депозитного договору та з вимогою про повернення суми депозиту та відсотків після закінчення дії договору. В період з 14.01.2015 року по 19.02.2015 року позивачу було повернуто 805,61 дол. США. Станом на день звернення до суду заборгованість відповідача складає 300 дол. США. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості - 300 дол. США, проценти в сумі 22,66 дол. США, нараховані з 05.01.2015 року по 30.06.2015 року, 3 % річних в сумі 6,19 дол. США, нараховані з 05.01.2015 року по 30.06.2015 року, пеню в сумі 91,92 дол. США, нараховані з 05.01.2015 року по 30.06.2015 року. Також позивач вказує на те, що внаслідок неправомірних дій йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 30 000 грн 00 коп. та просить стягнути на його користь з відповідача. Ухвалою суду від 01 жовтня 2015 року за заявою позивача позов в частині вимог про стягнення вкладу в сумі 300 доларів США був залишений без розгляду. В судовому засіданні позивач решту позовних вимог підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не попередив. За наявності згоди позивача, судом проведено заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини справи на підставі наявних доказів, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 30.12.2013 року сторонами підписано договір-заяву № 331832/23475/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в іноземній валюті. За умовами договору банк прийняв від позивача грошові кошти в сумі 1 000 дол. США на строк з 30.12.2013 року по 04.01.2015 року. За час користування коштами вкладу банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 11 % річних (п.п. 1, 2). Зарахування 1 000 дол. США коштів на рахунок банку підтверджується квитанцією (а.с. 9). 04 січня 2015 року строк дії депозитного договору закінчився, однак банк належні за договором кошти позивачу не повернув. Починаючи з 08.01.2015 року банк повертав кошти за депозитним договором частинами, що підтверджується випискою з особового рахунку. /а.с.15-19/ 30.04.2015 року позивач двічі звертався до відповідача з заявами про повернення йому вкладу за депозитним договором, строк дії якого закінчився, однак банк його вимоги не задовольнив. Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Як вбачається з виписки по особовому рахунку позивача загальна сума заборгованості станом на 08.01.2015 року складала 1105,61 дол. США. Відповідачем проводилось повернення коштів за депозитним договором в кілька етапів: 14.01.2015 року в сумі 200 дол. США, 30.01.2015 року в сумі 100 дол. США, 02.02.2015 року в сумі 105,61 дол. США, 04.02.2015 року в сумі 100 дол. США, 06.02.2015 року в сумі 100 дол. США, 10.02.2015 року в сумі 100 дол. США, 16.02.2015 року в сумі 50 дол. США, 18.02.2015 року в сумі 50 дол. США. Таким чином, станом на день звернення до суду у відповідача склалась заборгованість в сумі 300 дол. США. Відповідно до правової позиції ВС України, висловленої в постанові від 29.05.2013 року підлягають стягненню проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Позивачем правильно здійснено розрахунок 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України - 6,19 дол. США, а також 11 % за депозитним договором - 22,66 дол. США. Вирішуючи питання щодо валюти стягнення заборгованості, суд виходить з наступного. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 14 постанови від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому суд враховує висновки ВС України, викладені в листі від 01.07.2014 року, в результаті аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме: суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні - гривні. Отже, сума заборгованості за кредитом та сума відсотків за договором підлягають стягненню в іноземній валюті (з зазначенням в резолютивній частині рішення розміру суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту), а 3 % річних - в гривні. Разом із тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення пені. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВС України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» N 5 від 12.04.96 року судам слід мати на увазі, що неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Позивач не надав докази на підтвердження того, що сплата пені передбачена укладеним сторонами договором. В позовній заяві позивач посилається на ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», за якою у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи. В той же час розрахунок пені (а.с. 20) здійснено не в розмірі 3 % вартості робіт, а з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ. Зміст позовної вимоги не дає можливості суду усунути вказані розбіжності та визначитись з тим, якими нормативно-правовими актами керувався позивач при заявлені вказаної суми пені. При цьому суд виходить з того, що обмеження розміру пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ передбачене ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Проте, згідно преамбули цього закону цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Отже, позивач не є учасником цих відносин. Аналогічна норма міститься в ч.2 ст. 343 ГК України, який також регулює сферу господарських, а не цивільних відносин. З урахуванням викладеного, позов в частині стягнення пені не підлягає задоволенню. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення моральної шкоди. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440(1) ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів" чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами в розглядуваній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. Крім того, відповідно до правового висновку ВС України, викладеного в рішенні від 14 січня 2009 року за змістом п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» відшкодуванню підлягає моральна шкода, завдана небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, у випадках, передбачених законодавством. Позивач не надав суду докази завдання моральної шкоди саме з вказаних підстав, а отже підстави для стягнення моральної шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про захист прав споживачів» відсутні.

Outcome: partial