Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Івано - Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до відповідача [PERSON] з позовом про визнання права власності на нерухоме майно та витребування цього майна. В обґрунтування покликався на те, що 15 травня 2009 року проведено публічні торги з продажу нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі - магазину «А-1» загальною площею 379,2 кв. м, розташованої за адресою: [ADDRESS], які оформлені протоколом № 036-н про хід публічних торгів. На підставі зазначених торгів 21 вересня 2009 р. між відповідачем [PERSON] (Покупець) та концерном «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» [PERSON] (Продавець) укладено договір купівлі-продажу, згідно з п.1.1 якого Продавець передав (продав) у власність, а Покупець - набув (купив) у власність нежитлову будівлю - магазин «А-1», побудований з цегли, загальною площею 379,2 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.2.1 Договору продаж вчинено за 399398,69 грн. в тому числі ПДВ. Дане нерухоме майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України та відповідно до п.7.3 Статуту Концерну «Військторсервіс» було закріплене за останнім на праві господарського відання; концерн володіє, користується і розпоряджається майном з обмеженнями правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою органу управління майном - Міністерства оборони України. Відповідно до п.7.5 Статуту, відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном (Міністерства оборони України). Концерн «Військторгсервіс» є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України, а отже нерухоме майно є загальнодержавною власністю, яке перебуває на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс», а тому відчуження останнього повинно здійснюватись з урахуванням особливостей його правового режиму встановлених чинним законодавством України. Відповідно до п.6 Постанови КМУ № 803 від 6 червня 2007 року «Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності» відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами. Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Пунктом 7 даної Постанови визначено перелік документів, які необхідно подати суб'єту господарювання для отримання згоди на відчуження майна разом зі зверненням стосовно відчуження майна. Згідно з п.8 Постанови рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа. Відповідно до п.п.68 п.4 Положення про МО України затвердженого Указом Президента України № 406/2011 від 6 квітня 2011 року МО України надає згоду або відмовляє у наданні згоди на відчуження майнових об'єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів. Підставою проведення публічних торгів та укладення договору купівлі-продажу стало звернення начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» [PERSON] з необхідними документами до Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «Прайс». Довіреністю директора концерну «Військторгсервіс» [PERSON], що видана начальнику філії Управління торгівлі Західного оперативного командування [PERSON] передбачено, що останній має право здійснювати відчуження нерухомого майна лише з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства оборони України. 4 жовтня 2004 року за вих. № 220/2071 Міністр оборони України видав довіреність [PERSON] як начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, а не як директору концерну «Військторгсервіс», згідно якої останній отримав право надання від Міністерства оборони України дозволу на відчуження майна, що закріплене за ними на праві господарського відання. Однак, відповідно до наказу Міністра оборони України № 47 від 31 січня 2006 року Головне управління торгівлі тилу МОУ припинило свою діяльність у зв'язку зі створенням концерну «Військторгсервіс». Оскільки довіреність Міністра оборони України від 4 жовтня 2004 року вих. №220/2071, видана начальнику Головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України відповідно до п.5 ч.1 ст.248 ЦК України, втратила чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а довіреність (дозвіл) директора концерну «Військторгсервіс», видана начальнику філії Управління торгівлі Західного оперативного командування даного концерну [PERSON], не уповноважувала останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, договір від 21 вересня 2009 р. укладений [PERSON] та [PERSON] з порушенням чинного на той час законодавства. Окрім того, 12 травня 2005р. Міністр оборони України окремим дорученням скасував довіреність від 4 жовтня 2004р. № 220/2071, надану [PERSON] і остання була повернута до адміністративного департаменту МОУ 18 лютого 2005р., що підтверджується супровідним листом начальника Головного управління торгівлі тилу МО України № 140/ЮР/154 від 17 лютого 2005 р. Отже, на момент укладення договору, довіреність (дозвіл) № 220/2071 від 4 жовтня 2004 р. втратила свою чинність на підставі ч.3 ст. 249 ЦК України. Таким чином, спірне нерухоме майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння поза його волею внаслідок укладеного договору купівлі-продажу від 21 вересня 2009р. Оскільки, спірне нерухоме майно перебуває у незаконному володінні [PERSON], на підставі ст.ст.203,215,216,387,388 ЦК України просив визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлові приміщення (будівлі) - магазин «А-1», побудований з цегли, загальною площею 379,2 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною вартістю 399398,69 грн. та зобов'язати [PERSON] повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України зазначене майно. В судовомому засіданні прокурор Коциба В.Р. та представник Міністерства оборони України Боберський І.М. позов підтримали, покликаючись на викладені в ньому обставини. Представник Концерну «Військторгсервіс» [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, а також надав письмові заперечення на позов, зміст яких зводиться дро того, що договір купівлі-продажу від 21.09.2009р. нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], вчинено продавцем в особі начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування [PERSON] без необхідного волевиявлення власника майна, яким є держава в особі Міністерства оборони України, та погодження Фрнду державного майна України, тобто незаконно реалізовпане державне майно, тому відповідно до вимог ст.ст.203,215 ЦК України є всі підстави для визнання зазначеного договору недісним. Відповідач та його представник [PERSON] позов заперечили. Останній подав письмове заперечення в якому зазначав, що спірне майно вибуло з володіння власника - Міністерства оборони України за його волею, шляхом передачі у господарське віддання Концерну «Військторгсервіс», і в подальшому відплатно продане володільцем - Концерном «Військторгсервіс» добросовісному набувачу - [PERSON], тому витребування цього майна в порядку ч.1 ст.388 ЦКУ від останнього суперечить чинному законодавству. Як зазначено у п.7 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 №01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача (Постанова від 06.12.2010 №18-03-11-05/2306). Така практика ВГС України викладена у постанові від 22 лютого 2012р. у справі №5002-22/2999-2011 та у постанові від 22 серпня 2012 р. у справі № 5020-1991/2011. Необхідною умовою застосування ч.1 ст.388 ЦК України є доведення факту вибуття майна із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. Відповідно до чинних на 2004-2010 р.р. Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України №888 від 21.08.1997 р. (пп.(ж) п.З ст.4), Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1080 від 03.08.2006 р. (абз.7 п.6 ст.4), Міністерство оборони України здійснювало управління державним майном, закріпленим за підприємствами, установами і організаціями, які належать до сфери управління міністерства. 04.10.2004р. МО України в особі міністра оборони України було уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України [PERSON] на представництво майнових та інших немайнових інтересів МОУ, зокрема з правом надання від імені МОУ підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання, для чого йому видано відповідну довіреність №220/2071 від 04.10.2004р. із строком дії до 01.10.2007р. На реалізацію наданих вказаною довіреністю повноважень начальник Головного управління торгівлі Тилу МОУ [PERSON] від імені МОУ надав ДП МОУ "Управління торгівлі Західного оперативного командування" дозвіл на відчуження нерухомого майна, закріпленого за вказаним державним підприємством, в тому числі, спірного. Таким чином, МОУ виразило свою волю на відчуження спірного майна. Саме на підставі вказаного дозволу і був вчинений оспорюваний правочин. Будь-яких застережень щодо строку дії чи реалізації вказаного дозволу позивачем представлено не було. Не містить таких і чинне законодавство України. При цьому, слід критично оцінювати посилання прокурора на ту обставину, що 12.02.2005р. у зв'язку із окремим дорученням міністра оборони України про скасування виданих раніше довіреностей, в т.ч. [PERSON], щодо реалізації керівниками підпорядкованих установ повноважень від МОУ та відкликання їх перших примірників, довіреність від 04.10.2004р. №220/2071 втратила свою чинність, наслідком чого є недійсність дозволу, та відповідно відсутність згоди власника майна - МОУ на його відчуження. Відповідно до ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Згідно ч.ч.3,4 чт.249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Таким чином припинення представництва за довіреністю не має своїм наслідком припинення виданих на її виконання дозволів або вчинених на її виконання правочинів тощо, окрім наслідків, визначених ст.248 ЦК України (припинення передоручення). З аналізу вищенаведеного можна зробити висновок про те, що начальник Головного управління торгівлі Тилу МОУ [PERSON], видаючи від імені Головного управління торгівлі Тилу МОУ дозвіл ДП МОУ "Управління торгівлі Західного оперативного командування" на відчуження закріпленого на праві господарського відання за вказаним підприємством нерухомого майна, діяв в межах наданих йому повноважень на підставі чинної на той час довіреності №220/2071, виданої МОУ. Чинне законодавство не передбачає наслідків відкликання такої довіреності у майбутньому у вигляді втрати чинності виданого на підставі такої довіреності до моменту її скасування дозволу (чи дозволів), а також інших правочинів, вчинених представником. Слід звернути увагу на наявність листа Генеральної прокуратури України №10/2-1698 вих. №06 від 15.03.2006р., в якому після розгляду звернення Концерну "Військторгсервіс" щодо законності дій керівництва Головного управління торгівлі тилу МОУ після скасування міністром оборони України довіреності від 04.10.2004р., підтверджується факт дійсності виданого [PERSON] дозволу на відчуження майна за довіреністю №220/2071 від 04.10.2004р. на час його дії та можливість його використання підприємствами за призначенням. Доводи заступника прокурора про те, що 31.01.2006р. в зв'язку з реорганізацією Головного управління торгівлі Тилу МОУ в Концерн "Військторгсервіс" вищезгадана довіреність втратила свою чинність, спростовуються наступним. Відповідно до ч.1 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Тобто правонаступництвом є перехід прав і обов'язків від одного однієї юридичної особи до іншої. Згідно з п.5.2 статуту Концерну "Військторгсервіс", затвердженого наказом МОУ від 25.06.2005 р. №358, він є правонаступником всіх прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу МОУ. Відповідно п.3.5 Статуту Концерну "Військторгсервіс" передбачено, що Концерн має право укладати угоди, набувати майнові та немайнові права та нести зобов'язання. Пунктом 4.4 вказаного Статуту передбачено, що керівництво та оперативне управління поточною діяльністю Концерну здійснює генеральний директор, який призначається на посаду органом управління майном - Міністерством оборони України. Генеральний директор має право розпоряджатися майном Концерну та надання доручень (довіреностей) на здійснення власних повноважень іншим особам. Відповідно до цих повноважень генеральним директором Концерну [PERSON] видана нотаріально посвідчення довіреність директору філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" даного Концерну [PERSON] на право укладення від імені Концерну будь-яких договорів, щодо відчуження належного Концерну нерухомого майна з правом підпису відповідних документів. Відтак, оспорюваний правочин вчинено за згодою МОУ, якою є дозвіл, наданий начальником Головного управління торгівлі Тилу МОУ начальнику ДП МОУ "Управління торгівлі Західного оперативного командування" (правонаступником яких є Концерн "Військторсервіс") на відчуження спірної нежитлової будівлі. Окрім цього, в обґрунтування позову прокурор послався на нібито недотримання п.6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого Постановою КМУ від 06.06.2007р. №803, згідно якого рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна України. Однак, дозвіл начальника ГУ ТТ МОУ [PERSON] на відчуження спірного приміщення був виданий за три роки до прийняття КМУ Порядку відчуження об'єктів державної власності. Такий дозвіл повністю відповідав вимогам діючого на той час законодавства. При цьому, в даному дозволі строк дії не вказаний, а його чинність пов'язана із вчиненням конкретної дії із настанням правових наслідків у вигляді реалізації спірного приміщення. Згідно із ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавались законом як правопорушення. Прокурором не доведено і в чинному законодавстві відсутня норма, яка обумовлює і пов'язує чинність дозволу на відчуження нерухомого майна із зміною порядку видачі таких дозволів. Зазначений вище договір купівлі-продажу був укладений за результатами проведення публічних торгів, переможцем яких став відповідач. Останній отримав право на придбання нерухомого майна, що відображено у протоколі про хід публічних торгів. Концерн «Військторгсервіс», будучи стороною договору купівлі-продажу, висловив свою волю на відчуження майна. Доводи прокурора суперечать й рішенням Європейського суду з прав людини, практику якого суди зобов'язані застосовувати при розгляді справ. З огляду на викладене слід дійти висновку, що навіть уявна відсутність повноважень в Концерну «Військторгсервіс» та порушення ним Порядку №803 при укладені договору купівлі-продажу не може мати жодних юридичних наслідків для [PERSON] Придбавши майно на публічних торгах та оплативши його вартість у повному обсязі, чого не заперечує сам прокурор та позивачі, відповідач не може нести відповідальність за недогляд МОУ чи інших органів, в тому числі, і прокуратури, при здійсненні контролю за діяльністю Концерну «Військторгсервіс» та розпорядженням державним майном. Витребування від [PERSON] майна значною мірою позбавить його того, на що він розраховував при придбанні нерухомого майна. На погляд сторони відповідача, позов прокурора є нічим іншим як способом формального відновлення законності, оскільки кошти за нерухомість позивач отримав, а суспільна потреба в цьому майні прокурором не доведена. Представник третьої особи, яка не заяваляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонду державного майна України, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з з'явився. Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, вирішив справу за відсутності останнього, оскільки його неявка не перешкоджала судовому розгляду. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України, одним із яких є визнання права, якщо таке заперечується чи не визнається іншими особами. Тому власник порушеного права зобов'язаний довести належність йому такого права і відповідно може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ч.2 ст.61 ЦПК України Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповіднодо ст.121 Конституції України, на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в суді, у випадках передбачених законом. Право на звернення до місцевого суду в інтересах держави, підприємств, та інших юридичних осіб визначено п.6 ст.20 Закону України "Про прокуратуру", ст.36-1 ЦПК України, якою передбачено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом. Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999р. передбачено, що інтереси держави є оціночним поняттям, і прокурор визначає в чому саме відбулось або могло відбутись порушення матеріальних або інших інтересів держави. Розділом ІХ Декларації "Про державний суверенітет України" та ст. 17 Конституції України передбачено, що як незалежна і суверенна держава, Україна будує свої власні Збройні сили, які є гарантом незалежності і суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України", вони є військовим формуванням, на яке покладаються дані функції. Відповідно до Указу Президента України №1752/99 від 15.12.1999р. "Про систему центральних органів виконавчої влади" та Законом України "Про джерела фінансування органів державної влади", до системи органів державної влади належать Кабінет міністрів України, міністерства, комітети, агентства, служби, адміністрації, департаменти, комісії управління, палати, фонди, інспекції, бюро та інші центральні органи виконавчої влади і місцеві державні адміністрації. Згідно з Указом Президента України №406/2011 "Про Положення про Міністерство оборони України та Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України" Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань: звітує перед Кабінетом Міністрів України про використання виділених коштів; здійснює у встановленому порядку у межах своїх повноважень функції з управління об'єктами державної власності, що належить до сфери управління Міністерства; здійснює управління військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належить до сфери його управління, і надає Кабінету Міністрів України інформацію про результати інвентаризації військового майна Збройних Сил за минулий рік; виконує інші функції, пов'язані з реалізацією покладених на Міністерство України завдань. Оскільки діючим законодавством на Міністерство оборони України як на центральний орган виконавчої влади покладено державою відповідні функції то відповідно воно уповноважене державою при необхідності виступати від імені держави в судах у разі порушення інтересів останнього. Судом встановлено, що 15 травня 2009р. проведено публічні торги з продажу нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі - магазину «А-1» загальною площею 379,2 кв. м, розташованої за адресою: [ADDRESS], які оформлені протоколом № 036-н про хід публічних торгів. 21 вересня 2009р. між відповідачем [PERSON] (Покупець) та концерном «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» [PERSON] (Продавець) укладено договір купівлі-продажу, згідно з п.1.1. якого Продавець передав (продав) у власність, а Покупець - набув (купив) у власність нежитлову будівлю - магазин «А-1», побудований з цегли, загальною площею 379,2 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності на нерухомість переходить до Покупця з моменту повного розрахунку за цим договором, підписання акту прийому-передачі та державної реєстрації Нерухомості. Відповідно до п.2.1 Договору продаж вчинено за 399398,69 грн. в тому числі ПДВ. Договір від 21.09.2009р. підписаний сторонами, скріплений відбитком печатки Концерну «Військторгсервіс» та посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2104. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що спірне нерухоме майно є власністю держави в особі МО України та знаходилось на праві господарського відання Концерну "Військторгсервіс" і було відчужене з порушенням вимог ч.5 ст.75 ГК України, п.6 Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007р. "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності", п.п.68 п.4 "Положення про Міністерство оборони України", затвердженого Указом Президента України №406/2011 від 06.04.2011р., відповідно до яких відчуження спірного майна повинно було б здійснюватись лише після надання згоди (дозволу) Міністерства оборони України та з погодженням з Фондом державного майна України. Однак, спірне майно відчужено за відсутності дозволу (згоди) Міністерства оборони України та погодження з Фондом державного майна України. Окрім цього довіреність Міністра оборони України від 04.10.2004р. вих. №220/2071, що видана начальнику Головного управління торгівлі тилу МОУ втратила свою чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а довіреність директора Концерну "Військторгсервіс", що видана начальнику Філії Управління торгівлі Західного оперативного командування даного концерну [PERSON], не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, тому Договір від 21.09.2009р. укладений з порушенням вимог законодавства, оскільки листом начальника відділу Генеральної прокуратури України від 15.03.2006р. №10/2-1698 підтверджено, що 12.02.2005р. окремим дорученням Міністр оборони України скасував довіреність від 04.10.2004р., а 17.02.2005р. начальник ГУ торгівлі тилу МОУ повернув оригінал довіреності від 04.10.2004р. Таким чином відповідач [PERSON] не може вважатись добросовісним набувачем спірного майна, оскільки придбав нерухоме майно в юридичної особи, яка не мала права здійснювати його відчужувати, і спірне майно вибуло з володіння МОУ поза його волею. Тому в останнього є всі підстави відповідно до вимог ч.1 ст.388 ЦК України витребувати це майно від відповідача. З даного приводу суд зазначає наступне: 04.10.2004р. за вих. №220/2071 Міністром оборони України начальнику Головного управління торгівлі тилу МОУ видано довіреність, в тому числі на надання від імені МО України висновків (дозволу) на укладення договорів з питань розпорядження майном, що закріплене на праві господарського відання. 18.10.2004р. за №140/3/1369/9 начальником Головного управління торгівлі Тилу МОУ начальнику Державного підприємства МОУ "Управління торгівлі Західного оперативного командування" надано дозвіл на відчуження вказаного в Договорі від 21.09.2009р. спірного майна. Після видачі зазначеного дозволу Міністр оборони України окремим дорученням від 12.02.2005р. скасував довіреність від 04.10.2004р. Відповідно до листа начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України №140/ЮР/154 від 17.02.2005р. на виконання окремого доручення Міністра оборони України повернуто перший примірник довіреності від 04.10.2004р. Згідно ч.3 ст.249 ЦК України права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Необхідно зазначити, що припинення представництва за довіреністю не має своїм наслідком припинення виданих на її виконання дозволів, вчинених на її виконання правочинів чи інших юридично значимих дій, окрім наслідків, визначених статтею 248 ЦК України (припинення передоручення). З врахуванням вищенаведеного, в тому числі беручи до уваги те, що станом на час видачі дозволу довіреність була чинною; враховуючи також те, що чинне законодавство не передбачало та не передбачає наслідків відкликання довіреності у майбутньому у вигляді втрати чинності виданого на підставі такої довіреності до моменту її касування дозволу (чи дозволів), а також інших правочинів, вчинених представником, суд зазначає, що при видачі дозволу начальник Головного управління торгівлі Тилу МОУ начальнику Державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" діяв в межах повноважень, наданих довіреністю. При цьому суд також приймає до уваги лист Генеральної прокуратури України №10/2-1698 вих.06 від 15.03.2006р., в якому стверджується факт дійсності виданого [PERSON] дозволу на відчуження майна за довіреністю №220/2071 від 04.10.2004 р. на час його дії та можливість його використання підприємствами за призначенням. Пунктом 2 наказу Міністра оборони України №47 від 31.01.2006р. "Про реорганізацію Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України" ДГО "Концерн "Військторгсервіс" визначено правонаступником усіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України. Відповідно до статуту Концерну "Військторгсервіс", затвердженого наказом Міністерства оборони України від 25.06.2005 р. №358, Концерн "Військторгсервіс" заснований на державній формі власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України (п.1.1); до складу Концерну "Військторгсервіс" входить також державне підприємство МОУ "Управління торгівлі Західного оперативного командування" (п.1.5); Концерн має право укладати угоди, набувати майнові та немайнові права та нести зобов'язання (п.3.5.); Концерн має право укладати угоди, договори (контракти) (п.5.1); Концерн є правонаступником всіх прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України (п.5.2.); майно Концерну перебуває у державній власності і закріплене за Концерном на праві господарського відання (п.7.3); відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою Органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах (п.7.5). Пунктом 4.4 вказаного Статуту Концерну "Військторгсервіс" передбачено, що керівництво та оперативне управління поточною діяльністю Концерну здійснює генеральний директор, який призначається на посаду органом управління майном - Міністерством оборони України. Генеральний директор має право розпоряджатися майном Концерну та надання доручень (довіреностей) на здійснення власних повноважень іншим особам. Відповідно до цих повноважень генеральним директором Концерну [PERSON] видана нотаріально посвідчення довіреність директору філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" Концерну [PERSON] на право укладення від імені Концерну будь-яких договорів, щодо відчуження належного Концерну нерухомого майна з правом підпису відповідних документів. Відтак, суд прийшов до висновку, що оспорюваний правочин вчинено за згодою Міністерства оборони України, якою є дозвіл, наданий начальником Головного управління торгівлі Тилу МОУ начальнику ДП МОУ Управління торгівлі Західного оперативного командування" (правонаступником яких є Концерн "Військторсервіс") на відчуження спірної нежитлової будівлі; генеральний директор Концерну у відповідності до положень статуту мав право уповноважити начальника філії Концерну "Військторгсервіс" Управління торгівлі Західного оперативного командування здійснити її продаж. При цьому суд зазначає, що відповідно до п.8 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого Постановою КМУ №803 від 06.06.2007р. (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта. Пунктом 50 даного Порядку передбачено, що рішення про надання згоди суб'єкта управління на відчуження майна діє не більш як 12 місяців з дати його прийняття. Отже, однією з обов'язкових умов при укладенні Договору купівлі-продажу від 21.09.2009р. була наявність рішення про надання згоди суб'єкта управління на відчуження спірного майна. Окрім цього, у відповідності до п.6 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007р. (надалі Порядок), відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі - згода) відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі - суб'єкт управління). Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб'єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Відчуження майна, що перебуває на балансі суб'єкта управління, здійснюється за рішенням такого суб'єкта, крім нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту, відчуження якого здійснюється лише за погодженням з Фондом державного майна. Згідно п.8 Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007р. (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди - у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається Фондом державного майна у формі листа. Таким чином, судом встановлено, що погодження ФДМ України на час відчуження спірного майна було відсутнє. Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно із ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 5 ст.656 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Згідно із ст.317 ЦК України право розпорядження майном, належить власникові. Частинами 2,3 ст.326 ЦК України встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами. Відповідно до преамбули Закону України "Про управління об'єктами державної власності», останній визначає правові основи управління об'єктами державної власності. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності», суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема, міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління). Частиною 1 ст.3 Закону України "Про управління об'єктами державної власності» визначено, що об'єктами управління державної власності є, з поміж іншого, майно, яке передане державним господарським об'єднанням. Закон України "Про управління об'єктами державної власності" № 185-V від 21.09.2006р. відповідно до Конституції України визначає правові основи управління об'єктами державної власності. Згідно ч.1 ст.3 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" об'єктами управління державної власності є: майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об'єднанням; корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави); державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук; безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" суб'єктами управління об'єктами державної власності є, зокрема, міністерства та інші органи виконавчої влади (далі - уповноважені органи управління). З врахуванням вищенаведеного суд вважає доведеним факт порушення при укладенні Договору від 18.03.2010р. вимог Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та Порядку відчуження об'єктів державної власності", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007р. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника з порушенням вимог законодавства, проте за його ж волею шляхом вчинення договору купівлі-продажу від 21.09.2009р. Наведене підтверджується також наступним. Відповідно до чинних на 2004-2010р.р. Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України №888 від 21.08.1997 р. (пп.(ж) п.З ст.4), Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1080 від 03.08.2006 р. (абз.7 п.6 ст.4), Міністерство оборони України здійснює управління державним майном, закріпленим за підприємствами, установами і організаціями, які належать до сфери управління міністерства. 04.10.2004р. Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України [PERSON] на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства борони України, зокрема з правом надання від імені МО України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання, для реалізації чого видано довіреність №220/2071 від 04.10.2004 р. із строком дії до 01.10.2007р. На реалізацію наданих вказаною довіреністю повноважень начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України [PERSON] надав Державному підприємству Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" дозвіл на відчуження нерухомого майна, закріпленого за вказаним державним підприємством, в тому числі, спірного. Враховуючи наведене, су приходить до висновку, що МО України виразило свою волю на відчуження спірного майна. 31.01.2006р. наказом Міністра оборони України №47 про реорганізацію Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, припинено діяльність Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України реорганізувавши його шляхом приєднання до державного господарського об'єднання "Військторгсервіс", визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України (п.п.1,2 наказу). 05.04.2007р. наказом МО України №135 про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування", припинено діяльність державного підприємства Міністерства борони України Управління торгівлі Західного оперативного командування" реорганізувавши його шляхом приєднання до Концерну "Військторгсервіс", визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків державного підприємства Міністерства оборони України Управління торгівлі Західного оперативного командування" (п.п.1, 2 наказу). Відповідно до Статуту Концерну "Військторгсервіс", (додаток до наказу Міністра оборони України від 27.12.2006р. №754), Позивач 2 є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній формі власності, та належить до сфери управління Міністерства оборони України (п. 1.1 Статуту). До складу Концерну "Військторгсервіс" входить, зокрема, Державне підприємство Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" (п. 1.5 Статуту). Концерн відповідно до чинного законодавства України та Статуту має право укладати угоди, договори (контракти) (п. 5.1 Статуту). Майно Концерну перебуває у державній власності і закріплене за ним на праві господарського відання (п.7.3 Статуту). Відчуження основних фондів Концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою Органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України (п.7.5 Статуту). Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, на яку покликається Прокурор як на підставу своїх вимог, зазначаючи, що спірне майно вибуло з володіння Позивачів поза їх волею, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувачалише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункти 1-3 зазначеної статті). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст.388 ЦК України (аналогічна позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р., справа № 3-13гс10). Наведена правова позиція також відображена у Довідці Верховного Суду України про Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, розділ «Витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (віндикаційний позов)». Окрім того, згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, може захищати свої права та охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим товариством. Таким чином, при вирішенні судом спору по суті, важливим є встановлення наявності або відсутності, в особи, яка звернулася з пзювом, суб'єктивного матеріального права, на захист якого подано позов, оскільки, це є необхідною передумовою для визначення правомірності чи неправомірності поведінки порушника права. Зважаючи на викладене, обгрунтування позовних вимог особисто допущеними порушеннями своїх же прав не допускається. Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства України, а відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з крав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 24.06.2003 р. у справі «Stretch v.Unated Kindom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії») є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Враховуючи, що оспорюваний правочин вчинено за згодою МО України; за вираженням волі Концерну «Військторгсервіс» шляхом укладення (виставлення на продаж, підписання, скріплення відбитком печатки, передання майна, прийняття оплати) Договору від 21.09.2009р.; беручи до уваги те, що Прокурором та Позивачами не доведено вибуття спірного майна поза волею Позивачів, а відтак підстави витребування такого в порядку ч.1 ст.388 ЦК УКраїни; беручи до уваги також встановлене судом виникнення права власності на спірне майно у Відповідача та презумпцію непорушності права власності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав до задоволення позову. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Прокурор зазначив, що перебіг позовної давності для вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.09.2009р., укладеного між Концерном "Військторгсервіс" та відповідачем, необхідно обчислювати, починаючи з 2012р., коли йому стало відомо у ході проведення перевірки законності відчуження нерухомого майна МОУ про зазначений договір. Відповідачем не наведено доводів та не подано доказів того, що Івано-Франківському прокурору з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері стало відомо про обставини справи раніше. Оскільки прокурор та МО України не є сторонами оспорюваного договору, початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли прокурор дізнався про порушення порядку відчуження нерухомого майна МО України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов заявлено в межах загального строку позовної давності тривалістю в три роки. Вказана правова позиція ґрунтується на висновках Верховного Суду України, наведених в постанові від 20.08.2013 року у справі господарського суду Одеської області №6/17-4949-2011. Відповідно до ч.2 ст.214 При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Недоведеність порушення Прокурором строку позовної давності виключає можливість відмови в задоволенні позову з цих підстав.

Outcome: dismissed