Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" 2 серпня 2019 року звернулося з вказаним позовом до суду, мотивуючи його тим, що 11 грудня 2015 року [PERSON] уклав з Банком Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н (далі Генеральна угода), за умовами якої він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6163 грн 85 коп зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31 грудня 2018 року. В порушення статей 509, 526, 1054 ЦК України та умов договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує та, станом на 3 червня 2019 року допустив заборгованість у сумі 16077 грн 37 коп., яка складається із заборгованості за: кредитом - 5317 грн 23 коп., по процентам за користування кредитом - 2728 грн 97 коп.; за пенею та комісією - 7231 грн 12 коп. та штрафу відповідно до п.2.2 генеральної угоди в розмірі 800 грн 05 коп. Просили стягнути з відповідача на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за Генеральною угодою б/н від 11 грудня 2015 року в сумі 16077 грн 37 коп. та судові витрати по справі у розмірі 1921 грн. Ухвалою судді від 7 серпня 2019 року було відкрито спрощене позовне провадження. Із власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з викликом сторін. Сторони у судове засідання не прибули. Представник позивача Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" у позовній заяві клопотав щодо розгляду справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому просив справу розглядати за його відсутності, щодо позовних вимог зазначив, що у 2011 році між ним та банком було укладено кредитний договір б/н на отримання кредиту у розмірі 3600 грн. Цей кредит йому було нав`язано менеджером банку при отриманні картки для отримання заробітної плати. На початку грудня 2015 року йому зателефонував невідомий чоловік та повідомив про заборгованість у сумі 8500 грн. 11 грудня 2015 року він звернувся до банку для з`ясування питання щодо заборгованості, де працівник банку без жодних пояснень повідомив, що для врегулювання цього питання йому необхідно підписати один документ. Який саме документ йому не пояснили та не ознайомили з його змістом. Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт він не підписував, так як не отримував електронний цифровий підпис, також Умови та правила надання банківських послуг не містять його підпису та відсутня дата їх затвердження. Таким чином, заперечує заборгованість, так як за договором б/н від 2011 року така заборгованість відсутня. У грудні 2015 року він звернувся до банку з усною заявою про припинення дії цього кредитного договору, а з 2012 року розпочався перебіг строку позовної давності щодо вимог позивача, який становить три роки. Договір про збільшення позовної давності між ним та банком не укладався. Просив визнати Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11 грудня 2015 року недійсною та заборгованість по ній відсутньою, відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Судом, на підставі частини 2 статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі частин 5, 8 статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 1054, частини 1 статті 1055 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або фінансова установа зобов`язана надати грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до наданих документів: відомостей з ЄДРПОУ (реєстраційний номер відомостей ГУС 650), нової редакції Статуту Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», банківської ліцензії № 22 від 5 жовтня 2011 року позивач є юридичною особою, яка має право на надання банківських послуг. Суд встановив, що відповідно до оригіналу Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11 грудня 2015 року, яка була витребувана судом у зв`язку із пояснення відповідача у відзиві на позовну заяву, між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 11 грудня 2016 року з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №SАМDN52000128035174 від 10 грудня 2013 року, було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої банк надав [PERSON] терміновий кредит в сумі 6162 грн 85 коп на строк 36 місяців з 11.12.2015 року по 31.12.2018 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі, в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статями 526, 530, 610, 612 частини 1 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач порушив свої зобов`язання за кредитним договором, оскільки не здійснював обов`язкового щомісячного платежу на погашення заборгованості за генеральною угодою та відсотків за користування грошовими коштами (пункт 2.1), а також щодо повного повернення кредиту та відсотків по закінченню строку кредитування, що є наслідком примусового стягнення заборгованості, а також застосування передбаченої договором відповідальності за порушення зобов`язання. У відзиві на позов відповідач не заперечував, що між ним та банком був укладений кредитний договір та що у 2015 році він підписував на вимогу менеджера банку документ, однак зі змістом цього документу його не було ознайомлено. Разом з тим, як вбачається з виписки по кредиту, відповідачем в період з 21 січня 2016 року по 25 липня 2016 року вносились платежі на погашення кредиту. Крім того, у відзиві на позов відповідач заперечує підписання ним Генеральної угоди, і той же час просить відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Згідно з пунктом 2.2 Генеральної угоди, сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення зобов`язань за цією угодою. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою. Останній платіж відповідачем здійснено 25 липня 2016 року, а позовна заява до суду надійшла 2 серпня 2019 року, а тому строки звернення до суду з цим позовом не порушено і підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає. Суд, відповідно до матеріалів справи встановив, що відповідач взяті на себе зобов`язання, передбачені Генеральною угодою не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка складається із суми: тіла кредиту - 5317 грн 23 коп, процентів за користування кредитом в межах строку кредитування за період з 11 грудня 2015 року по 31 грудня 2018 року в сумі 2544 грн 34 коп., штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, а отже вимоги позивача в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню при цьому суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 1048, частини 1 статті 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Таким чином, виплата процентів до дня повернення позики може мати місце лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №02/4494/16-ц. Таким чином, позивач відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 31 грудня 2018 року. Після закінчення строку його дії у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Досліджений судом розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитом в сумі 2728 грн 97 коп. включає період з 1 січня 2019 року по 3 червня 2019 року, який виходить за межі строку кредитування. Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, відповідач зобов`язаний погашати заборгованість за Кредитом, процентам за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. При цьому, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що Банком нарахована заборгованість за пенею та комісією в розмірі 7231 грн. Проте, Умовами і правилами надання банківських послуг та підписаною сторонами угодою про реструктуризацію заборгованості не передбачено можливості нарахування на суму заборгованості, яка реструктуризована банком, пені і комісії. Згідно п.2.1.1.12.8 Умов банк стягує комісію за обслуговування у відповідності з Тарифами/Памяткою Клієнта/ Довідкою про умови кредитування, Тарифами банка, проте позивачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б обґрунтованість розмірів нарахованої суми комісії, а також не надано доказів призначення такої комісії, тобто, за які саме послуги вона має бути сплачена. Відповідно до правової позиції ВС України у справ № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав поживачів», з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постаново правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що в стягненні з відповідача нарахованої суми пені слід відмовити, оскільки підписаною сторонами угодою про реструктуризацію заборгованості не передбачено можливості нарахування на суму заборгованості, яка реструктуризована банком, пені. Щодо заперечень відповідача, суд вважає, що підстав для відмови в задоволенні позову з тих підстав, що він не підписував Генеральну угоду, а отже вона є недійсною, не вбачається, при цьому суд виходить з наступного. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання і момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частини 1, 2 статті 638 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За своєю юридичною природою кредитний договір є реальним договором, оскільки для його укладення, крім згоди сторін, необхідно вчинення певної дії, зокрема, передачі коштів, а тому такий договір є укладеним з моменту передачі грошей. Матеріали справи вказують на те, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11 грудня 2015 року, є укладеною, оскільки позичальник, відповідно до розрахунку заборгованості, виконував свої зобов`язання за угодою до 25 липня 2016 року, а саме здійснював погашення заборгованості (останній платіж було здійснено ним 25 липня 2016 року в сумі 322 грн 80 коп). Оскільки спірна Генеральна Угода не визнана недійсною, а отже є дійсною та обов`язковою до виконання, то позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому звдоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1033 грн 09 коп.

Outcome: partial