Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку бізнесу «Перфект» про стягнення невиплаченої заробітної плати, а також середнього заробітку за затримку розрахунку, посилаючись на те, що між нею та відповідачем 23 жовтня 2020 року було укладено строковий трудовий договір строком на 1 місяць, згідно якого позивача було прийнято на тимчасову роботу в компанію відповідача. Станом на 23 листопада 2020 року строк дії трудового договору закінчився. В той же час їй не було надано розрахунок суми заробітної плати, що не була виплачена та не проведено повного розрахунку. А саме позивачеві не сплачена заробітна плата за період роботи з 01 листопада 2020 року по 23 листопада 2020 року включно, хоча в день закінчення трудового договору вона перебувала на робочому місці, а також з`являлась на роботу 24 та 25 листопада 2020 року. При працевлаштуванні їй була обіцяна заробітна плата в розмірі 8000 гривень, хоча в самому трудовому договорі зазначено, що розмір заробітної плати залежить від обсягу виконаних робіт. Враховуючи ту обставину, що позивач не може довести розмір належної їй заробітної плати, оскільки відповідач не надає вказані відомості, то вона здійснює розрахунок заробітної плати, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на 01 вересня 2020 року становила 5 000 гривень. З наведених підстав просила суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період роботи з 01 по 23 листопада 2020 року, а також середній заробіток за затримку розрахунку. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 03 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 28 грудня 2020 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу. Постановою Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року скасовано ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 28 грудня 2020 року справу направлено для продовження судового розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 19 лютого 2021 року визнано заяву [PERSON] про відвід судді Ленінського районного суду м. Полтави Новака Ю.Д. необґрунтованою. Передано заяву на розгляд іншого судді. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2021 року в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді - відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Новака Ю.Д. відмовлено, самовідвід заявлений по справі суддею Новаком Ю.Д. задоволено, справу передано на розгляд іншому судді Ленінського районного суду м. Полтави, визначеному в порядку ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 10 березня 2021 року (суддя Чистик І.О.) прийнято до провадження вказану цивільну справу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 07 квітня 2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів - довідки про середньомісячну заробітну плату. В судове засідання позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду, не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву, згідно якої підтримав заявлені позовні вимоги та просив проводити розгляд справи у відсутність сторони позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відзиву на позов, будь-яких заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило. За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 29 червня 2021 року призначено проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що 23 жовтня 2020 року між ТОВ «Центр розвитку бізнесу Перфект» в особі директора та [PERSON] укладений трудовий договір зі строком дії з 23 жовтня 2020 року по 23 листопада 2020 року. Згідно п. 1.2. трудового договору розмір заробітної плати співробітника становить від об`єму виконаних робіт (а.с. 11-12). 25 листопада 2021 року позивачем [PERSON] направлено на адресу відповідача вимогу про здійснення виплати заробітної плати (а.с. 22-24). 17 грудня 2020 року позивачем направлено відповідачеві заяву з проханням надати довідку про середньомісячну заробітну плату (а.с. 39-40). Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 5 статті 97 Кодексу законів про працю встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. У частині другій ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат". Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 1 Порядку, цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Частиною 6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем надано розрахунок, згідно якого заборгованість по несплаченій заробітній платі за період з 01 листопада 2020 року по 23 листопада 2020 року, складає 3 720,80 грн. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з того,що незважаючи на звернення позивача, а також на постановлення судом ухвали про витребування доказів - довідки про середньомісячну заробітну плату, вказана довідка надана не була. При цьому копія ухвали суду двічі була направлена судом за наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб офіційною юридичною адресою відповідача. З урахуванням викладеного, при вирішенні спору, суд визнає обґрунтованими доводи позовної заяви про необхідність виходити з мінімального розміру заробітної плати при здійсненні обрахунку невиплаченої заробітної плати. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" у період з 1 вересня 2020 року по 31 грудня 2020 року був встановлений мінімальний розмір заробітної плати на рівні 5 000 гривень. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вони не спростовані відповідачем, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині та стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату у розмірі 3 720,80 грн. згідно наданого позивачем розрахунку. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач також просив суд стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі, виходячи із середньоденної заробітної плати 232,55 грн. згідно здійсненого позивачем розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Суд погоджується зі здійсненим позивачем та не спростованим відповідачем розрахунком, згідно якого середньоденна заробітна плата за вказаний період склала 232,55 грн. Період затримки розрахунку відповідачем з позивачем по заробітній платі за період з 24 листопада 2020 року по день ухвалення судового рішення, тобто по 29 червня 2021 року складає 148 днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі складає 148 днів х 232,55 грн. = 34 417,4 грн. При цьому, суд приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, та вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, з огляду на наступне. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Судом встановлено, що відповідач має заборгованість по заробітній платі перед позивачем в розмірі 3 720,80 грн. Суд враховує, що заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 3 720,80 грн. є більше ніж у дев`ять разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (34 417,4 грн). У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи суд вважає вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у 3 720,80 грн. Тому позовні вимоги про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування підлягають задоволенню частково у сумі 17 500 грн. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 25 листопада 2020 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Назаренко О.Й. укладений договір про надання професійної правничої допомоги. Згідно наданого акту виконаних робіт із наведенням розрахунку загальна вартість послуг за надання правової допомоги наданої адвокатом Назаренко О.Й. склала 3 150 гривень. Крім того, 07 квітня 2021 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Коломієць Є.Є. укладено договір про надання професійної правничої допомоги. Враховуючи відсутність клопотань відповідача про зменшення розміру судових витрат, або про відмову в їх стягненні, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 150 гривень. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в загальному розмірі 1 681 грн. 60 коп. На підставі викладеного, ст. ст. 21, 40, 232, 235, 236 Кодексу законів про працю України,

Outcome: approved