Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] є матір'ю малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], який з 12.09.2014 перебуває у Сумському обласному спеціалізованому будинку дитини за заявою матері і по сьогодні знаходиться на повному державному забезпеченні. За весь час перебування дитини матір відвідувала сина лише один раз - 21.10.2015. 06.03.2016 [PERSON] була засуджена до покарання у виді позбавлення волі, яке відбувала у Качанівській виправній колонії №54 та звільнилася 31.03.2017, після чого проходила триступеневу всесторонню програму реінтеграції у суспільство. 21.04.2017 відповідач надіслала заяву до служби у справах дітей з проханням відстрочити розгляд питання щодо позбавлення батьківських прав на період її перебування у програмі, на що їй було наголошено, що після закінчення терміну перебування у програмі вона повинна протягом 2-х місяців з'явитися у службу у справах дітей. 06.07.2017 відповідач за власним бажанням завершила участь у програмі. У визначений законодавством термін не з'явилася до служби у справах дітей з питання повернення на виховання її сина. У ході бесіди з відповідачем стало відомо, що вона проживає у м.Тростянець у співмешканця та його матері, які не бажають виховувати її дитину. Відповіді про те, чому не відвідує сина, не цікавиться його станом здоров'я та вихованням відповідач не надала, на попередження про позбавлення її в батьківських правах не перечила. Посилаючись на одноголосне рішення комісії з питань захисту прав дитини від 18.10.2017 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, на розгляд якого відповідач не з'явилася, а також посилаючись на ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина, стягнувши з неї аліменти у твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав з вищевикладених підстав, які свідчать про те, що відповідач не бажає належним чином виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до свого сина [PERSON], а вимогу про стягнення з відповідача аліментів уточнив та просив стягнути аліменти з [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягування з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала, згодна на позбавлення її у батьківських правах відносно сина [PERSON] та згодна на стягнення аліментів у уточненому розмірі. Свою позицію мотивує тим, що у неї немає власного житла та постійного заробітку, тому їй нікуди забрати сина із будинку дитини. Насправді вона бачилась із сином тричі - у 2015 році, після того не навіщала його, бо немала коштів на проїзд. Представники 3-х осіб у судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. Суд, вислухавши позицію представників позивача та 3-х осіб, позицію відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши усі докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.32 Конституції України ніхто не може зазнати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.3 Сімейного кодексу (далі СК) України дитина належить до сім'ї своїх батьків, навіть тоді, коли спільно з ними не проживає. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства", зокрема передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищевказаного Закону, зокрема, передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, як їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Так, судом установлено, що [PERSON] є матір'ю-одиначкою малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.5). У частинах 1,6 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" закріплено, що сім'я є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Натомість, виконавчим комітетом Станівської сільської ради Тростянецького району Сумської області 20.08.2014 на території с.Станова Тростянецького району було виявлено, що малолітня дитина (семи місяців) [PERSON], [INFO], покинутий своєю матір'ю [PERSON] на сусіда. За словами сусіда та бабусі дитини, матір дитини поїхала на заробітки до Російської Федерації, місце її знаходження невідоме (а.с.7). На підставі встановленого факту, Станівською сільською радою, 20.08.2014, було прийняте рішення про направлення малолітнього [PERSON] до комунального лікувально-профілактичного закладу Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» терміном на півроку на повне державне забезпечення (а.с.6). Розпорядженням голови Тростянецької РДА Сумської області за №163-ОД від 22.04.2015, з урахуванням заяви [PERSON], рішення комісії з питань захисту прав дитини Тростянецької РДА за №1 від 22.04.2015, термін перебування малолітнього [PERSON] у КЗ Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» було продовжено (а.с.9,11,12). Протягом усього часу перебування малолітньої дитини у Сумському обласному спеціалізованому Будинку дитини, з 12.09.2014 і по цей час, відповідач відвідувала сина один раз - 21.10.2015, весь час дитина перебуває на державному забезпеченні (а.с.25). 08.11.2016 розпорядженням голови Тростянецької РДА за №524-ОД малолітньому [PERSON],[INFO], було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування (а.с.8). Малолітній [PERSON] за висновком лікарів - має ряд фізичних захворювань та психічне захворювання (а.с.10). Будучи засудженою, вироком суду від 06.03.2016 до покарання у виді позбавлення волі, яке відбувала у Качанівській виправній колонії №54, [PERSON] звільнилася з місць позбавлення волі 31.03.2017 (а.с.17), після чого проходила триступеневу всесторонню програму реінтеграції у суспільство (а.с.15), яку завершила за власним бажанням 06.07.2017, хоча термін перебування у програмі був установлений з 31.03.2017 по 30.07.2017, з правом його продовження до 30.09.2017 (а.с.13,20). Завершивши участь у програмі реінтеграції в СУ «Центр соціальної адаптації «Дім на півдороги» [PERSON] до Тростянецького районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді більше не зверталася та робота з нею не проводилася (а.с.22) Відбувши покарання та завершивши участь у вищевказаній програмі, відповідач, протягом 2-х місяців не з'явилася у службу у справах дітей з приводу повернення на виховання її сина [PERSON], будучи при цьому обізнаною щодо наслідків такої поведінки у виді позбавлення батьківських прав, оскільки 21.04.2017 надсилала заяву до служби у справах дітей з проханням відстрочити розгляд питання щодо позбавлення батьківських прав на період її перебування у програмі (а.с.16). За період перебування малолітньої дитини у Будинку дитини, [PERSON] Центром соціальних служб, дітей і молоді надавався комплекс послуг, надавалася пропозиція працевлаштуватися, але остання відмовилася, мотивуючи важкістю роботи. Також проводилася робота щодо здорового способу життя, виконання батьківських обов'язків, забезпеченню належних умов для виховання дитини з метою покращення ситуації у родині (а.с.12-14). За висновком органу опіки та піклування Тростянецької РДА за №02-23/2016 від 20.10.2017 доцільним є позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.26). Статтею 3 Конвеції про права дитини від 20.11.1980 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" у своїй постанові за №3 від 30.03.2007 року, зокрема п.п.15.16, роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Рішенням Європейського суду з прав людини "Савін проти України" (Страсбург,18 грудня 2008 року), зокрема зазначено, якщо рішення про відібрання дітей мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Також може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Зокрема, потрібно з'ясувати чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного чи психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід також не можна виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпечення цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Таким чином, з урахуванням вищевикладених установлених судом обставин, зокрема, про те, що [PERSON] свої обов'язки як матір не виконує, вихованням дитини не займається, не надає матеріальної допомоги та взагалі не цікавиться долею дитини вже як понад два роки поспіль, оскільки дитина тривалий час знаходиться у Будинку дитини, тобто проявляє повну байдужість до дитини. За весь час перебування дитини у закладі жодного разу не виявила бажання повернути на своє виховання дитину. Суд не вважає обгрунтованими посиланні відповідача на її скрутний матеріальний стан, який, за її словами, перешкоджає їй бачитися із сином, оскільки доказами встановлено, що відповідачці надавалися консультативні послуги, сприяли у працевлаштуванні, однак відповідач не бажає змінити своє відношення до материнських обов'язків та не вжила жодного заходу щодо вирішення своїх матеріально-побутових питань і матеріального забезпечення. Суд вважає, що така поведінка відповідача, як матері, є неприпустимою та заслуговує на позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] Крім того, враховуючи ч.2 ст.166 СК України, відповідно до якої особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, суд вважає за необхідне одночасно з позбавленням [PERSON] батьківських прав стягнути з неї також аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, відповідно до ст.182, 184 СК України, до досягнення дитиною повноліття, на користь установи, на утриманні якої знаходиться дитина або ж на користь людини, на вихованні якої буде знаходитися дитина. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд при винесенні рішення також вирішує питання про стягнення судового збору, а тому вважає за необхідне стягнути в дохід держави з [PERSON] судовий збір у сумі 1280 грн. На підстави викладеного та

Outcome: approved