Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

07.04.2017р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], який мотивує тим, що 09.09.2016р. померла його бабуся [PERSON], 1938р.н. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після її смерті є він та його сестра [PERSON], які спадкують за правом представлення (їх батько [PERSON] помер 07.01.2012р.), а також їх дядько син померлої [PERSON] Він в установленому порядку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмолено, оскільки бабуся залишила заповіт на імя свого сина [PERSON] Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] 22.10.2014р., реєстрований №1858. Вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки цей правочин [PERSON] вчинила в момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Це повязано з тим, що його бабуся [PERSON] страждала на захворювання головного мозку, повязаного з недостатністю притоку крові, внаслідок чого мала порушення психічної діяльності, які істотно впливали на її мислення. Так, у неї часто змінювався настрій, вона виявляла агресію до людей, не завжди впізнавала його та інших близьких родичів, виявляла до нього до прихильність, то зневагу, категорично відмовлялась допускати до себе дільничного лікаря. В її квартирі був страшний безлад, сморід, валялися трупи гризунів, вона забороняла наводити лад. [PERSON] завжди виявляла ознаки психічного захворювання, але з 2011р. її хвороба стала прогресувати, стан її здоровя значно погіршився. В 2016р. він викликав до неї лікаря-психіатра, який оглянув її та призначив лікування, вона була взята на психіатричний облік. Отже, [PERSON] на момент посвідчення заповіту виявляла ознаки психічного захворювання і не усвідомлювала значення своїх дій, вільно керувати ними. Посилаючись на ст.ст,203, 225, 1257,1266 ЦК України, як підстави для задоволення позову, просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 22.10.2014р. приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] за реєстровим №1858, яким [PERSON] заповідала свої майно [PERSON] 28.04.2017р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], мотивуючи його тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. Право власності він набув в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері [PERSON]. Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. На даний момент в квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який є його племінником та онуком померлої. [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі з 2012р., однак до серпня 2016р. в квартирі фактично не мешкав. За декілька тижнів до смерті [PERSON] відповідачі [PERSON] та його мати [PERSON] вселилися до квартири. Після оформлення прав власності на вказану квартирі він намагався добровільно вирішити з відповідачами питання щодо їх виселення, однак вони відмовились. Вони не мають жодних правових підстав для проживання в спірній квартирі. Вони не є членами його сімї, не повязані з ним спільним побутом та проживанням. Вони також не є членами сімї попереднього власника. Їх проживання в спірній квартирі, реєстрації в ній відповідача [PERSON] перешкоджають йому у здійснення права власності на квартиру, оскільки це покладає на нього додаткові витрати з оплати за житлово-комунальні послуги, позбавляє права отримати субсидію, обмежує право розпорядження належним майном. Крім того, він не має ключів від квартири і вільного доступу, надати їх відповідачі також відмовляються. Вважає, що має право на звернення до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні своєю власністю. Також вважає, що протиправними діями відповідачів йому спричинена моральна шкода, оскільки вони нахабно та незаконно користуються його майном, обмежують його в доступі до своєї власності, що спричиняє йому душевні страждання, він вимушений гаяти час та кошти на вирішення спору в суді. Моральну шкоду оцінює в пять тисяч гривень. Просить усунути йому перешкоди в користуванні належним майном шляхом виселення та позбавлення відповідача [PERSON] права користування житлом - квартирою №40 будинку №54 по вул. Задніпровській м. Запоріжжя, виселення відповідачки [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Також просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду в сумі 5000,00грн. 23.06.2017р. [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву, в якій збільшив розмір моральної шкоди до 6000,00грн. 05.12.2017р. [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву, в якій збільшив розмір позовних вимог, та на підставі ст ст, 23, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст.109, 116, 150, 155, 156 ЖК України і просить усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення та позбавлення [PERSON] права користування квартирою №40 будинку №54 по вул. Задніпровській ( вул. [PERSON]) м. Запоріжжя, виселення відповідачки [PERSON] з квартири [ADDRESS] ( вул. [PERSON]) м. Запоріжжя. Також просить вселити його в належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] ( вул. [PERSON]) м. Запоріжжя. Просить стягнути солідарно з [PERSON]В .та [PERSON] моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. Зазначена справа перебувала в провадженні суддів Хортицького районного суду м. Запоріжжя Курбатової О.М. та Мурашової Н.А. \~ \~ \~18.06.2018\~року справа\~надійшла в\~провадження судді\~Салтан Л.Г. \~в результаті\~авторозподілу у\~звязку з\~закінченням повноважень\~судді Мурашової\~Н.А.\~з висновком експерта. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 19 червня 2018 року відновлено провадження по справі, справа прийнята у провадження судді Салтан Л.Г., постановлено здійснювати розгляд в загальному порядку зі стадії підготовчого провадження, відповідачам встановлений строк на подання відзиву. Ухвалою суду від 26.11.2018 року справа призначена до розгляду у судових засіданнях. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] , який також є представником відповідача за зустрічним позовом [PERSON], заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими, посилаючись на ті обставини, що за життя [PERSON] мала явні ознаки психічного захворювання, які обумовили її спосіб життя. Зазначенні обставини підтверджені показами допитаних у судовому засіданні свідків з боку позивача, висновок експерта не є беззаперечним доказом щодо відсутності психічних розладів у спадкодавця, а підлягає оцінці судом в сукупності з іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити, оскільки [PERSON] був зареєстрованим у спірній квартирі за життя спадкодавців, які до самої смерті зберігали за ним право користування спірною квартирою, це є його єдиним та постійним місцем проживання, а тому підстави для виселення [PERSON] із спірної квартири відсутні. [PERSON] у спірній квартирі постійно не мешкає, інколи тимчасово перебуває, навідує свого сина, позовні в цій частині позивачем [PERSON] належними доказами не підтвердженні, а тому задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди обґрунтовані лише ст. 23 ЦК України, без зазначення спеціальної норми закону, факт заподіяння шкоди не є доведеним, а тому моральна шкода стягненню не підлягає. Проти вселення [PERSON] у спірну квартиру не заперечує, оскільки останній є власником спірного житла. [PERSON], буду допитаним у судовому засіданні за правилами допиту свідка, суду пояснив, що він є онуком померлої [PERSON], з самого дитинства він мешкав у спірній квартирі разом з бабусею [PERSON] та дідусем. Коли він навчався у старших класах, у бабусі почалися психічні розлади, вона стала агресивною, почала збирати та приносити до дому усякий мотлох, намагалися накормити його та дідуся продуктами з смітника, навіть коли прийшов у гості дядько ( позивач) з онукою, вона намагалася накормити їх обрізками ковбаси, з приводу чого почалися сварки . Приблизно у 2010 році його життя стало нестерпним, він був змушений проживати у матері. Після смерті його батька , дід залишився майже на одинці, коли він телефонував, щоб дізнатися як його справи, бабуся кричала, що він бажає їх ограбити, перестала пускати до житла. Дідусь потрапив до лікарні з інфарктом, при цьому догляд за ним здійснювала його мати [PERSON] Після виписки з лікарні, дідусь повернувся у спірну квартиру, але незабаром зателефонував, поскаржився на стан здоровя, та не те, що бабуся відмовляється викликати швидку допомогу. Він викликав «швидку», діда забрали до лікарні, наступного дня він помер. На смерть чоловіка [PERSON] майже не реагувала. У 2013-2-14 року його відсторонили від бабусі, дядько [PERSON] казав, що йому до бабусі краще не ходити, щоб її не нервувати. Приблизно у 2016 році йому зателефонував [PERSON] , який запросив допомоги, пояснив, що [PERSON] бажають виселити з квартири, бо остання привела її у антисанітарний стан. Коли він приїхав, то побачив, що двері у квартиру не зачинялися, у квартирі був сморід, бруд, антисанітарний стан, у холодильнику завилися опариши . [PERSON] наказав йому вичистити житло. [PERSON] довелося виносити протягом чотирьох місяців, вивозили машинами. Незабаром він зустрів сімейного лікаря, який поцікавився здоровям [PERSON], зазначивши , що остання до лікаря не зявляється. [PERSON] була проти того, щоб він навів порядок у квартирі, кидалася на нього. Бабуся мала неохайний вигляд, не милася, була дуже брудна, волосся сплутане. [PERSON] були проти того, щоб він навів порядок у квартирі, кидалася на нього, він закрився, остання симулювала , відштовхнулася від нього, впала на підлогу, викликали карету швидкою допомоги, лікарі не бажали до неї торкатися, [PERSON] доставили до лікарні, діагностували перелом, але вона не забажала залишитися лікуватися, її виписали додому, наклали повязки, заборонили ходити. Коли він зявися наступного дня, то побачив, що бабуся вставала, ходила, стягла постільну білизну, уляглася на голу сітку, він просив свого друга, який є лікарем, надати йому допомогу. [PERSON] відмовлялася приймати ліки. Для спілкування з бабусею друг одягав білий халат, тоді вона прислухалася до його порад. За бабусею він доглядав понад два місяці, приїжджав щодня, у квартирі він не залишався, бо у нього не було спального місця. За порадою його товариша [PERSON] була оглянута психіатром, який поставив відповідний діагноз, призначив лікування. Після смерті [PERSON] його не повідомили про наявність заповіту, він вимив квартиру, зробив ремонт та мешкає у ній, сплачує комунальні послуги. Потім [PERSON] почав вимагати від нього звільнити житло. Просить свій позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Проти позову [PERSON] заперечив, пояснивши, що жодних медичних документів про те, що з 2011р. [PERSON] страждала на захворювання головного мозку, повязаного з недостатністю притоку крові, та на будь-яке психічне захворювання не має. За своє життя його мати [PERSON] жодного разу не скаржилась на будь-які хвороби, вона до останнього дня свого життя впізнавала своє оточення, чітко усвідомлювала те, що відбувається навколо неї, сама отримувала пенсію, самостійно ходила купувати продукти харчування, сплачувати рахунки на житлово-комунальні послуги, самостійно себе обслуговувала. Негативне ставлення матері до онука позивача [PERSON] пояснюється тим саме його поведінкою, необдуманим витрачанням грошей та постійною брехнею. Його мати жила в тих умовах, які її влаштовували. Вона не бажала допускати до себе дільничного лікаря, який запрошувався до неї саме онуком [PERSON], оскільки вона скептично ставилася до нього, не довіряла йому. В серпні 2016р. в ході спровокованого онуком [PERSON] скандалу мати отримала травму шийки стегна, після чого [PERSON] викликав до неї психіатра, що сприйнялось матірю дуже негативно і це є зрозумілою реакцією, оскільки вона через травму була прикована до ліжка, не могла самостійно себе обслуговувати, піклувалась про його стан здоровя, оскільки в цей час він перебував на стаціонарному лікуванні. Жодних реальних доказів, які б свідчили про психічні захворювання [PERSON], які перешкоджали би їй вільно скласти заповіт, немає. Просить в позові відмовити, свій позов задовольнити, посилаючись на те, що він є єдиним власником житла, відповідач не є членом його родини, не був він членом родини і померлого спадкодавця, бо у квартирі не проживав понад рік, зайняв квартиру разом зі своєю матірю самоправно після смерті [PERSON] , без його згоди, а тому останні підлягають виселенню без надання іншого приміщення. Крім того, незаконними діями відповідачів, повязаних з самоправним заняттям його власності та безпідставним звернення до суду з позовом, який принижує честь та гідність померлої матері, йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 20000 грн., що підлягає стягненню з відповідачів. Крім того, його претензія щодо звільнення житла залишена без задоволення, ключів від спірної квартири він не має, а тому просить вселити його у спірну квартиру. Відповідачка [PERSON] заявлений до неї позов [PERSON] під час розгляду справи в судовому засіданні не визнала та, будучи допитаною за правилами допиту свідка, пояснила, що її син з дитинства мешкав у спірній квартирі. Деякий час після закінчення школи син проживав з нею, але після смерті її чоловіка, [PERSON] у 2012 році, зателефонував дідусь та сказав, щоб [PERSON] повертався жити до них та зареєструвався у спірній кварті, бо до цього часу він майже 20 років мешкав з ними без реєстрації. У [PERSON] була своя кімната у спірній квартирі, власні меблі. [PERSON] тяжко відреагувала на смерть свого сина, а потім і чоловіка, стала агресивною, перестала доглядати за собою, мала неохайний зовнішній вид, житло перетворила смітник. [PERSON] звернувся до них за допомогою доглянути його матір, про складений заповіт не смерті не повідомляв. Син намагався привести житло у належний стан, звільнити від сміття. Коли [PERSON] впала та отримала травму, остання відмовилася від госпіталізації, лікарі швидкої допомоги не бажали до неї торкатися, на пропозицію пожити у них, вона відмовилася. Сину довелося їздити доглядати за нею. Приймати їжу [PERSON] відмовлялася. До травми, остання годувалася із смітника, їжу собі не готувала, митися не бажала. Її мати також була паралізована, син доглядав за нею, але [PERSON] померла в злиднях, на купі сміття. Після її смерті син залишився проживати у спірній квартирі. Вона допомагала робити йому ремонт. Проти позову вона заперечує, хоча має інше житло, де проживає, але вважає, що має право перебувати разом з сином у спірній квартирі. Просить у задоволенні позову відмовити. У судове засідання 26.04.2019 року відповідач [PERSON] не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини відсутності у судовому засіданні суду не повідомила. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] про визнання заповіту недійсним підтримала. В подальшому в судове засіданні не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність та письмові пояснення, в яких позов [PERSON] про визнання заповіту недійсним не визнала та зазначила, що 22.10.2014р. нею дійсно було посвідчено заповіт, складений від імені [PERSON]. Заповіт посвідчено з дотриманням вимог ст.ст.203,1234,1247 ЦК України. На момент посвідчення заповіту [PERSON] мала повну цивільну дієздатність, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, її волевиявлення відповідало її внутрішній волі, що підтверджується її особистим підписом та написом про те, що заповіт прочитано нею вголос. На момент посвідчення заповіту вона знаходилась при ясній памяті та здоровому розумі, чітко висловлювала свої побажання, треті особи при складанні заповіту були відсутні, ознак вчинення щодо неї психічного та фізичного насилля не було, тому підстав для визнання заповіту недійсним немає. У відповідності до вимог ст. 223 ЦК України, суд розглянув справу у відсутність осіб, що не зявилися у судове засідання. Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, свідків, розглянувши матеріали провадження, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до\~ст.13\~ЦПК України суд\~розглядає справи\~не інакше\~як за\~зверненням особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду. Відповідно до\~ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обовязків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини вказав, що\~пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи\~(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). \~ \~ \~ \~Крім того, згідно ч.1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. \~ \~ \~ \~За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин Судом встановлено, що 09.09.2016р. померла [PERSON], [INFO] (арк.5 т.1). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 29.08.2014р. державним нотаріусом Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий №1025 (арк.. 85-86 т.1). За життя [PERSON] залишила заповіт, яким усе своє майно, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, майнові та немайнові права і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона матиме право, заповідала [PERSON], [INFO] Вказаний заповіт посвідчено 22.10.2014р. приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] за реєстровим №1858, номер в Спадковому реєстрі 56681092 (арк..56,76 т.1). 03.11.2016р. приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом заведена Спадкова справа №144/2016 (номер у Спадковому реєстрі 59749830) (арк.63-65 т.1). 03.03.2017р. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] за правом представлення (син спадкодавця [PERSON] помер 07.01.2012р.) звернувся [PERSON] (арк.66 т.1). Постановою приватного нотаріуса ЗМНО [PERSON] від 13.03.2017р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з тим, що спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за заповітом (арк..88 т.1). 07.04.2017р. приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] спадкоємцю [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий №399, за яким останній набув право власності на квартиру [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на вказане майно зареєстровано в установленому законом порядку 07.04.2017р. (арк.. 102-104 т.1). Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Звернувшись до суду, [PERSON] просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 22.10.2014р. приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON] від імені [PERSON] на користь [PERSON], посилаючись на те, що на момент посвідчення заповіту [PERSON] виявляла ознаки психічного захворювання, в силу чого не усвідомлювала значення своїх дій та не могла вільно керувати ними. Відповідно до\~ст.1216,1217,1223\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з\~ст.1233\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з п.16,17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 цього ЦК України. Ст.203 ЦК України визначає наступні вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та/або не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Крім того, відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Судом встановлено, що [PERSON] з 03.01.2011р. по 05.01.2011р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КУ «6-та міська клінічна лікарня» з діагнозом: гостра гіпертонічна енцефалопатія, гіпертонічна хвороба 2 ст., церебральний атеросклероз 2 ст. (арк..119-120 т.1) Згідно листа КУ «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня №9» від 02.01.2018р. [PERSON] на стаціонарному лікуванні в серпні 2016р. не перебувала та за медичною допомогою не зверталась (арк..63 т.3) Згідно листа КЗ «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги №5» від 25.04.2018р. [PERSON] на диспансерному обліку у лікаря загальної практики не знаходилась, у закладі не спостерігалась, медична карта не оформлювалась, лікарське свідоцтво про смерть не видавалось (арк..96 т.3) Згідно з амбулаторною картою, заведеною в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР на імя [PERSON], остання за заявою онука [PERSON] була оглянута 31.08.2016р. лікарем психіатром, встановлено діагноз маячний розлад органічного походження внаслідок судинного захворювання головного мозку складного ґенезу, делірій приходящий, що виникає не на тлі деменції, зниження інтелектуально-мнестичних функцій легкого ступеню (арк..197 т.3). Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №252 від 30.05.2018р. [PERSON], 1938р.н., на момент складання заповіту 22.10.2014р. психічних розладів не виявляла, могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (арк. 102-112 т.3). В судовому засіданні на підтвердження та спростування позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним за клопотанням обох сторін були допитані свідки, які пояснили таке: Свідок [PERSON] суду пояснив , що він понад десять років товаришує з [PERSON] Протягом 2012-2015 років він мешкав у Хортицькому району м. Запоріжжя, тому йому достеменно відомо, що останній приїзжав до своєї бабусі [PERSON], яка вела себе неадекватно. Особисто він у спірній квартирі був один раз. [PERSON] назвала його «сатаною, наркоманом». Бабуся виглядала жахливо, а її житло ще гірше. Він стояв у тамбурі, у квартиру не заходив, але відчув сморід, бачив усякий мотлох. Наступного разу він навіть не захотів заходити у квартиру, чекав [PERSON] на вулиці. Після смерті [PERSON] шість чоловік протягом тривалого часу виносили з квартири усілякий непотріб, житло було у занедбаному стані. Свідок [PERSON] пояснив, що він товаришує з позивачем [PERSON] з дитинства, приблизно з 1992 року знає його родину, був знайомий з бабусею, яка померла рік тому. Майже все дитинство [PERSON] прожив у бабусі з дідусем. [PERSON] мешкав разом з бабусею та дідусем десь до 2010р., у нього була власна кімната, потім переїхав на інше місце проживання, але 1-2 рази на місяць навідувався до бабусі, привозив продукти харчування. [PERSON] іноді просив його разом піти до бабусі. Після смерті дідуся [PERSON] мешкала сама. Він був в квартирі, квартира була не прибрана, завалена сміттям. Останні роки [PERSON] сильно схудла, не доглядала за собою. [PERSON] привозив продукти, але вона не їла, в холодильнику було пусто. Потім [PERSON] не впізнавала онука та його, ставилася агресивно, питала навіщо він приїхав, іноді кричала нецензурними словами, виганяла з квартири, не давала прибирати в квартирі. Сусіди скаржились на неї, що з квартири доноситься сморід, квартира брудна та засмічена. Він жодного разу не бачив, щоб [PERSON] виходила на вулицю В серпні 2016р. вона впала та зламала шийку стегна, [PERSON] відвіз її до лікарні і потім забрав додому, забезпечив догляд за нею, оскільки вона була прикована до ліжка. Він прибрав кімнату, викинув сміття, інші зайві речі, на що бабуся заперечувала. Вона в цей час не розуміла, що їй не можна ходити, сповзала з ліжка, поводилась неадекватно. Після її смерті [PERSON] вивіз сміття, зробив ремонт у квартирі. Свідок [PERSON] пояснив, що він знайомий з [PERSON] з дитинства, приблизно з 1998 року. [PERSON] мешкав з бабусею та дідусем на вул Задніпровській, потім переїхав на вул. Нижньодніпровську. З його бабусею [PERSON] він знайомий з 2006-2007 років. На той час він закінчив навчатися у медичному коледжі, [PERSON] звертався до нього за допомогою, зокрема, просив виміряти у бабусі тиск. Пізніш, у бабусі і був інфаркт , вона лежала, позивач до нього звертався за отриманням консультацій, він періодично приїжджав до позивача у спірну квартиру, коли дідусь був живий. Після смерті дідуся, поведінка [PERSON] змінилася. Коли він з [PERSON] приїздили влітку 2012р., вона хотіла їх пригостити обідом, але продукти були несвіжими. Квартира їх була уся в смітті, [PERSON] займалась збором макулатури, вторинної сировини, все це складувала в квартирі. З 2013р. по 2016р. кількість сміття значно зросло. В квартирі вільно не можна було пересуватися, був неприємний запах. Вона не дозволяла [PERSON] наводити лад в квартирі. Сама мала неохайний вигляд, одяг на вигляд був невипраний. [PERSON] вона іноді не впізнавала, називала іменем свого померлого сина [PERSON], батька [PERSON]. [PERSON] просив його надягнути білий халат, щоб бабуся могла допустити їх до себе. Коли він приїздив в такому вигляді, то вона поводилась більш спокійніше, він міг оглянути її, у неї був підвищений тиск, вона страждала на ішемічну хворобу серця, гіпертонію. На його погляд, він зараз працює лікарем-фтізіатром, вона потребувала стороннього догляду через свій вік, нею не займались родичі в достатній мірі, у неї були проблеми з гігієною, харчуванням, вона своєчасно не приймала ліки, що і відобразилось на її здоровї. До чужих людей вона відносилась більш привітливо, ніж до [PERSON]. У неї були постійні скарги, які стосувались матеріально-побутових, питань, вона не довіряла своїм родичам. [PERSON] не впізнавала [PERSON], називала його «Віталій», який помер, власне його впізнавала, називала лікарем, бо він на прохання [PERSON] при зустрічах з [PERSON] одягав білий халат, тоді вона відносилася до нього більш довірливо. Він порекомендував [PERSON] щодо проведення огляду [PERSON] психіатром, оскільки остання була агресивно настроєна проти нього, бо той викидав її речі, які вона приносила з вулиці у квартиру, для інших вона небезпеки не уявляла, лише для себе. Після отримання перелому шийки стегна, він на прохання позивача, приїжджав до [PERSON] щоб переодягти, помити її, власне на очі він бачив, що повязку, яку наклали лікарі, [PERSON] зірвала, кінцівка зафіксована не була. Свідок [PERSON] пояснив, що він є головою ОСББ по будинку №54 по вул. Задніпровській. З [PERSON] знайомий з 70-х років, як заселили будинок. Знає, що [PERSON] працювала вихователем в дитячому садку, потім пішла на пенсію. Спочатку вона жила з чоловіком, сином, невісткою, онуком. Після смерті чоловіка та сина вона мешкала сама. Він часто заходив до неї в квартиру, вона просила зняти показання лічильника. Вона завжди його впускала, впізнавала, жодних ознак порушення памяті у неї він не спостерігав. Вона була постійно в русі, спокійна, неагресивна, спілкувалась з сусідами. Майже кожного дня, особливо в теплу пору, він зустрічав її на лавочці біля підїзду, вона спілкувалась з іншими жінками. Вона самостійно скуплялась, отримувала пенсію, син [PERSON] з невісткою та онучкою допомагали. Останнім часом вона казала, що [PERSON] хворів. Десь в 2014-2015р. [PERSON] стала збирати порожні пляшки, здавала їх. У нього були претензії до санітарного стану квартири. Квартира була в неохайному стані, в коридорі на підлозі було багато книжок, порожніх пляшок, мішки з речами, але вони не перешкоджали проходу до інших кімнат. [PERSON] до 2016р. не мешкав десь 5-6 років, з літа 2016р. проживає в квартирі. Він потім виніс пляшки та віддав їх прибиральниці. Взагалі [PERSON] забороняла йому виносити пляшки. Він бачив [PERSON] та її онука [PERSON] біля підїзду, останній крикнув щось на бабусю, як саме вона впала він не бачив, але потім викликали для неї «швидку», її возили до лікарні, привезли додому. Після того тиждень її на вулиці не бачив, потім [PERSON] померла. Після чого [PERSON] став мешкати в квартирі постійно, він сказав, що з дозволу дядька [PERSON]. [PERSON] також мешкає у спірній квартирі, але власне він її бачив декілька разів. [PERSON] був прописаний у спірну квартиру колишніми власниками, але відомості щодо його реєстрації у Департаменті були відсутні, його батько був прописаний у спірній квартирі до самої смерті. Свідок [PERSON] пояснив, що на початку весни [PERSON] попросив його відремонтувати сантехнічні труби в квартирі його матері [PERSON], погано текла вода. Він спочатку прийшов до квартирі, подивився, а потім вже виконував ремонтні роботи із заміни труб. Через півтори місяці після цього, зірвало вентиль на трубі, затопило перший поверх і тоді на прохання [PERSON] він повністю замінив каналізаційні та водопровідні труби в квартирі. [PERSON] допомагав в цьому. [PERSON] сама черпала воду, прибирала в квартирі, коли це сталося. Коли він робив ремонт в квартирі, [PERSON] спілкувалась з ним спокійно, вони розмовляли, поводилась вона адекватно, розуміла, що відбувається, хвилювалась з цього приводу. На той час вона вже жила сама. Свідок [PERSON] пояснила, що вона була знайома з [PERSON] з середини 70-х років, коли стала працювати в дитячому садку. Коли вона прийшла на роботу, [PERSON] вже працювала. З дитячого садка вони пішли на пенсію, але продовжили спілкуватись, дзвонили одна одній, зустрічались на вулиці періодично, літом частіше. [PERSON] була веселою, чуйною, відкликалась на прохання про допомогу. Вони ніколи не скаржилась на здоровя, явних ознак захворювання не було. Коли спілкувались, казала, що все гаразд. Додому до неї вона не ходила, з ким проживала не знає. Знає, що у неї був чоловік, син та онук, чоловік та син померли. Вона бачила як [PERSON] ходила до сина [PERSON], він допомагав їй платить за квартиру, при цьому мала охайний вигляд Не бачила та не говорила з [PERSON] по телефону десь за місяць до її смерті. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є дружиною відповідача [PERSON] Померла [PERSON] була її свекрухою. Протягом спільного життя вони регулярно спілкувались, через день-два дзвонили один одному, ходили один до одного додому. Вони іноді допомагали їй, купували ліки, продукти, а взагалі [PERSON] була міцною людиною, сподівалась лише на свої сили, сама себе обслуговувала, доглядала, купувала продукти харчування, ліки, отримувала пенсію. В 2011р. вона потрапила до лікарні з високим тиском, були проблеми з серцем, вона потім постійно носила із собою ліки. Потім до лікарні вони не звертались, особливо на стан здоровя вона не скаржилась. Ознак психічного захворювання [PERSON] ніколи не проявляла, спілкувалась адекватно. Після смерті свого чоловіка [PERSON] мешкала в квартирі сама. Вони пропонували їй певну допомогу по догляду за квартирою прибрати, помити, але [PERSON] відмовлялась, казала, що у неї є сили, вона сама наведе лад в своєму помешканні. Відносин з онуком [PERSON] у [PERSON] були нормальними до тих пір, поки він не кинув навчання, яке оплачували бабуся з дідусем. Він не оправдав їх сподівань, вони були розчаровані. Конфлікти в родині були як в будь-якій іншій, побутові, незначні. У 20-х числах серпня 2016 року її чоловікові зателефонував голова ОСБ та повідомив, що [PERSON] потребує допомоги, на той час чоловік тяжко хворів, готовився до оперативного втручання, їх донька була неповнолітня, тому чоловік звернувся за допомогою до племінника. 23.08.2016р. [PERSON] подзвонив [PERSON] і сказав, що [PERSON] впала та зламала ногу, при яких обставинах, їй невідомо. Наступного дня вона приготувала обід та пішла до [PERSON], яка була в ліжку. [PERSON] сказав, що вона відмовляється від їжі, однак, коли вона запропонувала поїсти, то [PERSON] спокійно погодилась. Вона погодувала її, вони спілкувались. [PERSON] питала про сина [PERSON], онучку. Сказала, що з нею спілкувався дільничний лікар. Вона особисто їй лікаря не викликала. В той період доглядав за [PERSON] онук [PERSON] за проханням [PERSON], оскільки останній тривалий час був в лікарні, вона особисто працювала та доглядала за чоловіком, але останній в квартирі не жив. Похоронами [PERSON] займалися лише вони, [PERSON] участі у похоронах не приймав, навіть приховав гроші, які надіслали родичі. До смерті [PERSON] в спірній квартирі не жив, окремої кімнати не мав, кімнату інколи займали онуки, коли приїжджали у гості. В спірну квартиру [PERSON] вселився вже після смерті [PERSON] після оформлення спадщини чоловік зателефонував позивачеві, повідомив, що оформив право власності на спірну квартиру та попросив звільнити житло, але отримав відмову. [PERSON] також проживає у квартирі. Стан здоровя чоловіка не дозволяє самому приїхати та силою зайняти квартиру, ключів від спірної квартири він не має. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозвязку,\~суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Суд виходить з того, що підставою недійсності заповіту як правочину, як вже зазначалось, є недотримання в момент вчинення правочину вимог ст.203 ЦК України, а також вимог ч.2 ст.1257 ЦК України. Підставою недійсності заповіту від 22.10.2014р. позивач [PERSON] зазначив те, що спадкодавець [PERSON] страждала на психічну хворобу, в силу якої не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ним, що і вплинуло на її волевиявлення. Відповідні підстави для визнання заповіту як правочину недійсним визначені ст.225 ЦК України. У відповідності до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України В той же час, позивач [PERSON] в порушення ст.13,81 ЦПК України не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження зазначених ним обставин щодо наявності у [PERSON] психічних розладів на час укладення оспорюваного правочину. Як встановлено судом, спадкодавець [PERSON] на обліку у будь-якого лікаря, у тому числі психіатра, не перебувала, за місцем мешкання до лікарні не зверталась, медична карта їй не оформлювалась, в 2011р. вона лише 3 дні перебувала на стаціонарному лікуванні за загальним захворюванням гіпертонічною хворобою. Огляд її лікарем психіатром проводився в серпні 2016р., незадовго до смерті, за заявою позивача [PERSON], в його та його матері [PERSON] присутності. Отже, надані суду медичні документи не містять жодних даних про те, що станом на 22.10.2014р. [PERSON] страждала на будь-яке психічне захворювання, в силу якого не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Аналогічний висновок було зроблено і в ході проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, яка призначалась судом за клопотанням позивача [PERSON] Враховуючи предмет спору, суд вважає, що визначення психічного стану особи потребує спеціальних знань в області медицини, тому вказаний висновок посмертної судово-психіатричної експертизи суд вважає належним та допустимим доказом у даній справі, не довіряти якому у суду немає підстав, у звязку з чим бере його за основу при ухваленні цього рішення. При ухваленні рішення суд не бере до уваги показання свідків [PERSON] , [PERSON], [PERSON] які свідчать про неадекватну поведінку [PERSON], та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які свідчать про її адекватний стан, оскільки їх показання носять протилежний характер, обумовлений субєктивним сприйняттям побаченого, і, як вже зазначалось, для визначення психічного стану особи необхідні спеціальні знання в області психіатрії, якими вказані свідки не володіють. Крім того, судом встановлено, що заповіт від імені [PERSON] було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], яка в своїх запереченнях на позовну заяву зазначила, що на момент посвідчення заповіту вона пересвідчилися в дієздатності та волевиявленні [PERSON], остання знаходилась при ясній памяті та здоровому розумі, чітко висловлювала свої побажання, ніякого психічного чи фізичного насилля стосовно неї не було, при посвідчені заповіту треті особи були відсутні, ознак застосування до заповідача якогось насильства, тиску не було, вона усвідомлювала значення своїх дій та вільно керувала ними, її волевиявлення відповідало внутрішній волі, яке вона здійснила особисто, що підтверджується її підписом на заповіті. Доказів, які б спростували ці обставини, суду не надано. Входячи з наведеного, суд вважає, що доводи позивача [PERSON] про те, що на момент складання заповіту спадкодавець [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. У звязку з цим суд не знаходить підстав вважати складений [PERSON] 22.10.2014р. заповіт недійсним, а тому вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю. \~ \~ \~ \~Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом припинення права користування та виселення [PERSON], [PERSON], а також його вселення в спірну квартиру і стягнення моральної шкоди, заявлених з підстав, передбачених ст.ст,23, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 109, 116, 150, 155, 156 ЖК України суд виходить з такого. \~ \~ \~ \~Ст.41\~Конституції України\~гарантує,\~що кожен\~громадянин має\~право володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~яка набувається\~в порядку,\~визначеному законом. Ніхто\~не може\~бути протиправно\~позбавлений права\~власності.\~Право приватної\~власності є\~непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст.319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності . Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з\~ч.3\~ст.386\~ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст.47 Конституції України та ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Згідно з ч.4,5 ст.9ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Право члена сім'ї власника та інших осіб на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим ці правовідносини регулюються ст.401-406 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.1,2,5,6 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут зберігає свою чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Відповідно до ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як вже зазначалось, [PERSON] набув право власності на квартиру №40 будинку№54 по вул.адніпровській у м. Запоріжжя в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], право власності було зареєстровано 07.04.2017р. (арк..7-8 т.2). [PERSON] вказана квартира належала на праві власності його батькам спочатку батьку [PERSON], після його смерті матері [PERSON] (арк..85-86 т.1). З 29.02.2012р. по теперішній час в спірній квартирі зареєстрований [PERSON], який є онуком попередніх власників та племінником теперішнього власника (арк..34 т.2). При цьому, сторони не заперечують, що [PERSON] мешкав в спірній квартирі з дідусем [PERSON] та бабусею [PERSON] з дитинства як член їх родини без реєстрації, після чого фактично проживав за адресою: [INFO]. Однак, за згоди [PERSON] та [PERSON] зареєструвався у спірній квартирі з 29.02.2012 року , з серпня 2016р. по теперішній час постійно проживає в спірній квартирі. [PERSON], яка є матірю [PERSON], має місце проживання, що зареєстровано за адресою: [INFO]. Крім того, сторони не оспорюють і тієї обставини, що теперішній власник квартири [PERSON] доступу до квартири не має, ключів від вхідних дверей у нього немає, замок на дверях було замінено в серпні 2016р. його племінником [PERSON] Оцінивши обставини справи та наявні докази, суд вважає встановленим та доведеним, що [PERSON] на законних підставах набув право користування спірною квартирою, оскільки вселився та проживав в ній як член сімї попередніх власників, з 2012р. по теперішній час зареєстрований в цій квартирі. Доводи [PERSON] стосовно, що останній не проживав у спірній квартирі без поважних причин до 2016 року, а тому втратив право користування спірним житлом суд до уваги не приймає, оскільки у відповідності до норм чинного житлового законодавства , визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться лише в судовому порядку. Рішення щодо визнання [PERSON] таким що втратив право користування у спірній квартирі відсутнє. Суд вважає, що право користування [PERSON] спірною квартирою є сервітутним і таким, що виникло в силу закону. Припинення (втрата) такого права користування повинно повязуватись виключно з підставами, передбаченими ст.405 або ст.406 ЦК України. \~ \~ \~ \~У правовій позиції ВСУ у постанові від 25 липня 2018 року ( справа № 638/13030/13-ц) зазначено. що право члені сімї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Однак суд вважає, що зміна власника житла не передбачена ст.405, 406 ЦК України як підстава припинення права користування житлом, зокрема, і члена сімї попереднього власника. Припинення сервітуту повинно відбуватись виключно з підстав, встановлених ст.405, 406 ЦК України. \~ \~ \~ \~За доводами самого позивача [PERSON] відповідач [PERSON] не є членом його родини, а тому посилання на ст. 405 ЦК України, як можливу підставу для задоволення позовних вимог щодо виселення та позбавлення права користування [PERSON] МВМ. у спірній квартирі взагалі є безпідставним. Як суд зазначив вище, у позовній заяві [PERSON] як на підставу заявлених позовних вимог, посилався лише на ст.405 ЦПК України, така підстава як позбавлення права користування відповідача [PERSON] спірною квартирою внаслідок припинення сервітуту позивачем заявлена у встановленому цивільно-процесуальним законодавством не була, доводи щодо можливості задоволення заявлених вимог на підставі ст. 406 ЦК України, [PERSON] були висловлені лише в дебатах, відповідач був позбавлений права надати свої заперечення проти такої підстави, а тому доводи щодо можливості припинення сервитуту на підставі ст. 406 ЦК України не беруться судом до уваги, при цьому суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких -не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедент ними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «[PERSON] проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Зазначене не є порушенням ст. 6 доступу до правосуддя, оскільки не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом до відповідача з інших підстав, зокрема, передбачених ст. 406 ЦК України. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд вважає безпідставними заявлені позовні вимоги щодо виселення та позбавлення [PERSON] права користуватися спірною квартиру, оскільки вважає, що приймаючи спірну квартиру у спадок [PERSON] достеменно було відомо про реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі, надання спадкодавцями йому права користування житлом, враховуючи , що - відповідно до ч.5,6 ст.403 ЦК України у разі переходу права власності на житло, щодо якого встановлено сервітут, останній зберігає свою чинність для нового власника, а припинення сервітуту повинно відбуватись виключно з підстав, встановлених 406 ЦК України, зміна власника житла не передбачена ст.405, 406 ЦК України як підстава припинення права користування житлом, зокрема, і члена сімї попереднього власника- суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні заявлених вимог. Визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою та підлягає виселенню, тільки внаслідок того, що право власності на житло перейшло до іншої особи, на думку суду, є неправомірним та не відповідає природі спірних правовідносин, оскільки він набув постійне сервітутне право на користування житлом. Інших обставин, які були б підставою для припинення [PERSON] права користування житлом в обраний ним спосіб захисту, [PERSON] не зазначалось, зустрічні позовні вимоги такими нормою ст. 406 ЦК України не обґрунтовувались .Діюче законодавство дійсно визнає право власності абсолютним, надає власнику право розпоряджатися ним на власний розсуд. Проте власність на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Це, в свою чергу, кореспондується з гарантованим громадянам правом на житло і встановленням заборони примусового припинення та обмеження у праві користування ним не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. \~ \~ \~ \~Разом з тим, наявність сервітуту не позбавляє нового власника [PERSON]- його права володіння, користування та розпорядження цим майном, тобто сам по собі сервітут не є перешкодою у здійсненні права власності, тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги в частині вселення нового власника [PERSON] до спірної квартири є законними, визнані відповідачами, а тому підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги в частині виселення [PERSON] із спірної квартири, як особи. яка самоправно вселилася у спірне житло та постійно у ньому проживає, жодним доказом дослідженим у судовому засіданні, не найшли свого підтвердження. За доводами [PERSON], та її представника - остання інколи, тимчасово, користується спірною квартирою як мати [PERSON], який постійно там проживає, зазначені доводи не спростовані поясненнями свідків, допитаних за клопотанням [PERSON], які мали можливість періодично бачити останню за адресом спірної квартири, тимчасове перебування останньої у спірній квартирі також не спростовує можливість отримання останньою судових повісток як на своє імя так і на імя [PERSON] , а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог у звязку з їх недоведеністю. Стосовно вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. \~ \~ \~ \~За змістом\~ст.\~23\~ЦК України\~,\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода полягає: \~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв'язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров'я; у\~душевних стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв'язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім'ї\~чи близьких\~родичів; у\~душевних стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв'язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За п. 2 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.95 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема : коли \~право \~на \~її відшкодування\~безпосередньо передбачено\~нормами Конституції\~або випливає\~з її\~положень; - у випадках, передбачених статтями, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію" ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права" , при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та\~\~вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Заявляючи позовні вимоги, відповідач зазначає, що позивачі вчиняють активні дії, які є у прямому причинному звязку з завданою моральною шкодою, але при цьому не доводить належними доказами протиправність таких дій. Посилання на безпідставне звернення [PERSON] з позовом до суду суд не може визнати як протиправність його дій , оскільки ст. 4 ЦПК\~ України гарантує право кожній особі в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що наведені позивачем [PERSON] підстави та обґрунтування заподіяння та відшкодування заподіяної моральної шкоди не свідчать про її доведеність та наявність підстав для задоволення позову в цій частині: позивачем не доведено наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди слід відмовити. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене та

Outcome: partial