Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, посилаючись на те, що йому на праві власності належить 1/2 частин будинку [ADDRESS] інша 1/2 частина будинку зареєстрована за відповідачем. На даний час будинок фактично розділений в натурі на дві квартири, проте для проведення добудови до будинку необхідно визначити, які саме приміщення належать позивачу. Позивач вказує, що з відповідачкою не можуть дійти згоди щодо нерухомого майна. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовільнити. Відповідач в підготовче судове засідання не з"явилася про час слухання справи повідомлена вчасно та належним чином, заяв, клопотань щодо розгляду справи до суду не надходило. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.01.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач надавав заяву про слухання справи у його відсутність позовні вимоги підтримує та просить їх задовільнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідач повторно не з'явилася, повідомлялася вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань про розгляд справи в її відсутність до суду не надходило. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи, судом встановлено, що [PERSON] належить 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується Договором дарування частини жилого будинку від 25.01.2008 року посвідченого Сушановою Т.В., приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 329 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.06.2008 року №19110572. Інші 1/2 частини вказаного житлового будинку належить [PERSON], відповідачу по справі на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду №2-737/07 від 29.05.2007 року. Стаття 356 ЦК України передбачає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Виходячі з положень ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об'єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників. Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку. Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок». Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі те, якщо при цьому можливо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинк у в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Також, як роз"яснив в своїй Постанові від 16.05.2018 року у справі №61-3510 св18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду "Виходячі з аналізу змісту норм статтей 183, 358,364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна. Що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно не можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання не співмірної шкоди господарському призначенню майна. В ході розгляду справи позивачем була надана Довідка ТОВ "Територіальне БТІ" №45 від 06 жовтня 2018 року та Довідка КП "Фастівське БТІ" №498 від 01.04.2019 року згідно яких було проведено розрахунок ідеальних часток, співласників житлового будинку [ADDRESS] Як вбачається із вказаних довідок в користуванні [PERSON], перебувають приміщення згідно поверхневого плану станом на 28.03.2019 рік: веранда 1-1 площею 6,4 кв.м., кухня 1-2 площею 9,1 кв.м., житлова кімната 1-3 площею 9,0 кв.м., житлова кімната 1-6 площею 5,8 кв.м., 2/3 частини житлової кімнати 2-2 площею 14,9 кв.м. Загальна площа 45,2 кв.м., житлова площа 29,7 кв.м., загальна вартість 49602 грн. Також, зазначено, що частка в загальній власності на об"єкт належна [PERSON] буде дорівнювати 0,49 % або 1/2 об"єкта. Частка в загальній власності на об"єкт, належна відповідачу [PERSON], буде 0,51 або 1/2 об"єкта. Загальна інвентаризаційна вартість частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами належних відповідачу складає 50 668 грн. Таким чином, частка позивача при виділенні в натурі приміщень якими фактично він користується є меншою за частку відповідача, проте позивач не заперечує проти цього. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Небажання відповідачів надавати докази зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Таким чином, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, які не були спростовані сторонами, з урахуванням встановлених судом обставин, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved