Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

12.01.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та уточнивши позовні вимоги просив стягнути заборгованість по кредитному договору в розмірі 30609,88 доларів США, пені в розмірі 16365 грн. 68 коп., штрафу в розмірі 5000 грн. В ході розгляду справи [PERSON] подав зустрічну позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору від 16.05.2008 року з Додатковим договором від 06.11.2009 року та Додатковим договором №2 від 20.01.2011 року до кредитного договору від 01.10.2008 року Ухвалою суду від 26.02.2015 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про визнання недійсним кредитного договору об'єднано в одне провадження з первісним позовом. В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" позов підтримав, проти задоволення зустрічного позову заперечував та подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в зв"язку з чим просив відмовити в задоволенні позову. [PERSON] та його представник просили зустрічний позов задовольнити, в задоволенні первісного позову відмовити. Судом встановлено, що 16.05.2008 року між АКБ "Форум" (правонаступником якого з 19 квітня 2010 року є Публічне акціонерне товариство "Банк Форум") та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 0001/08/27-ZNv відповідно до умов якого банком було надано позичальнику кредитні кошти в сумі 75 000 дол. США строком до 15.05.2018 року зі сплатою 13,5% річних за користування кредитними коштами. 06.11.2009 року було укладено додатковий договір до кредитного договору, згідно якого змінились рахунки для погашення тіла кредиту та процентів. 20.01.2011 року було укладено додатковий договір №2 до кредитного договору де було змінено черговість погашення кредиту, зокрема : в першу чергу сплачуються прострочені проценти та комісії, в другу - прострочена заборгованість за кредитом, в третю - строкові проценти, в четверту - строкова заборгованість за кредитом, в п'яту - можливі неустойка, штраф, та пеня, потім - інші вимоги банку. Факт виконання позивачем своїх зобов'язань щодо надання коштів підтверджується заявою на видачу готівки. Станом на 26.12.2014 року заборгованість за кредитним договором складає -прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів - 3427,18 доларів США; -поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів - 26250 доларів США; -прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 654,48 доларів США; -поточна сума заборгованості за нарахованими процентами - 278,22 доларів США; -пеня - 16365,68 грн; -штраф (порушення умов п. 3.3.7. кредитного договору ) - 5000 грн. Вимога щодо дострокового повернення коштів надсилалась відповідачу 22.09.2014 року (отримав 26.09.2014 року), однак відповідач не відреагував та заборгованість не погасив. У відповідності до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно статті 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає обов'язковість договору, зокрема договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач видав Відповідачу банківський кредит у відповідності з вимогами, передбаченими ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", якою регламентовано, що банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно п. 5.3 Кредитного договору, невиконання або неналежне виконання відповідачем зобов'язань є умовами при настанні яких він здійснює повернення отриманих кредитних коштів позивачу, сплачує проценти за користування кредитними коштами та виконує інші зобов'язання. Згідно п. 4.1 Кредитного договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2% за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповернутого кредиту та несплачених процентів. У відповідності до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні кредитного договору 16.05.2008 року відповідач був ознайомлений з умовами кредиту (кредитної лінії) під заставу рухомого та нерухомого майна, не заперечував проти них та отримав грошові кошти за договором у повному обсязі. Договір укладений за вільним волевиявленням сторін і підписавши його власноручно, сторони підтвердили свої права та обов'язки за цим договором і тому мають виконувати їх належним чином. 16.05.2008 року між акціонерним комерційним банком "Форум" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Мстислав", яке виступає майновим поручителем за [PERSON], був укладений іпотечний договір. Предметом іпотеки є нежиле приміщення - магазин [ADDRESS]. Проте, сторонами даний договір не оспорюється та є чиннним. На підставі Постанови НБУ № 355 від 13.06.2014 р. відкликано банківську ліцензію позивача та ініційовано процедуру його ліквідації. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а саме: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Крім того, норми статей 525, 526, 629 цього ж Кодексу передбачають обов"язковість виконання сторонами умов укладеного договору. Сплата процентів за користування чужими грошовими коштами передбачена статтею 536 ЦК України. Водночас, припинення зобов"язання передбачено лише у випадках, передбачених статтями 598, 599 цього ж Кодексу, на вимогу однієї із сторін і на підставах, встановлених договором або законом, а також виконанням, проведеним належним чином. Зі змісту приписів вказаних норм вбачається про обов"язок банку надати банківські послуги (кредитні кошти) та, відповідно, зобов"язання боржника сплатити передбачені кредитним договором проценти. При цьому, припинення зобов'язання у зв'язку із відкликанням або припиненням дії ліцензії кредитора чинним законодавством не передбачено. Так, в силу ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду: 1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту); 2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; 3) строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; 4) припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку (в редакції Закону № 1586-VII від 04.07.2014); 4-1) нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси (в редакціїЗакону № 1586-VII від 04.07.2014р.); 5) відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю; 6) укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону; 7) втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається. Згідно ч. 3 ст. 27 цього ж Закону нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку. Таким чином, припинення нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку стосується саме заборгованості банку перед третіми особами і не стосується заборгованості третіх осіб перед банком, що відповідає одній з цілей ліквідаційної процедури банку, як збереження або збільшення ліквідаційної маси. Крім того, як зазначалось вище, умови кредитного договору № 0001/08/27-ZNv від 16.05.2008 року не містять підстави припинення нарахування відсотків інакше, ніж у зв'язку з повним погашенням заборгованості по кредиту. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягнення заборгованості з [PERSON] в розмірі 30609,88 доларів США, пені в розмірі 16365 грн. 68 коп. та штрафу в розмірі 5000 грн. Одночасно суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] Зокрема позичальник погодився з тим, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в сумі не менше ніж 625 доларів США на відкритий йому позичковий рахунок, відповідно до п.2.3. Кредитного договору. Підписанням кредитного договору, додаткових договорів до кредитного договору та умов програм кредитування позичальник підтвердив, що банк належним чином ознайомив його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року. Отже перед укладенням кредитного договору, відповідач на виконання вимог Закону України „Про захист прав споживачів" надало споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання кредиту (кредитної лінії) під заставу рухомого та нерухомого майна і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобов'язань за цим договором. Пунктом 7.2 Кредитного договору [PERSON] та Банк зафіксували свою згоду з тим, що ними узгоджені всі істотні умови, і зобов"язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Кредитний договір відображає повне розуміння сторонами його предмету, зокрема сукупною вартістю кредиту, варіанти повернення кредиту. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки статті 524 та 533 ЦК України містяться в розділі 1 "загальні положення про зобов'язання" книги 5 Цивільного кодексу України, то поширюють свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань Отже положення цивільного кодексу України, в тому числі і ст. 1054 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі. Тому, враховуючи умови Договору та положення закону, твердження [PERSON] про те, що законодавством заборонено використовувати розрахунок розміру платежів шляхом застосування еквівалентів у іноземній валюті є безпідставними. Враховуючи, що під час укладання кредитного договору ( п.2.3.) сторони досягли домовленості та погодили між собою, що розмір платежів здійснюється в доларах, вказаних у графіку погашення кредиту (а.с. 79-81), та зважаючи на те, що відповідач визначив загальний розмір щомісячних платежів, який становить еквівалент 625 дол. США, що є чинним на момент виставлення рахунку, протягом усього часу дії договору не змінював, доводи позивача про зміну відповідачем рахунків в односторонньому порядку є необґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Крім того, пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин" визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Згідно ч. 3 даної статті правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, Отже посилання [PERSON] на те, що положення спірного кредитного договору, графіку погашення кредиту не відповідають вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" є необґрунтованими. Зокрема, додатковим доказом наміру укласти кредитний договір саме в доларах США є факт відкриття [PERSON] поточного рахунку саме в доларах США для отримання кредитних коштів. Посилання позивача на те, що відповідач не мав права надавати кредит, оскільки не має ліцензій є також необґрунтованими, що підтверджується наданими копіями ліцензій (а.с. 118-128). Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 вказаного Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті не визначено. Згідно п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валіти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року за № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк, на здійснення ких Гаціональний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Згідно з ліцензією, виданою Акціонерному комерційному банку "Форум" Національним банком України від 03.12.2001 року за № 62 та Дозволом № 62-3 від 10.06.2005 року з Додатком Банк має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Таким чином, при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", а отже позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 267 ЦК України встановлює наслідки спливу позовної давності - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної даності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач підписав кредитний договір 16.05.2008 року та щомісяця більше п"яти років сплачував платежі на погашення кредиту. Лише після подачі позову банком до нього про стягнення заборгованості звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору, тобто після закінчення трирічного загального строку позовної давності. Посилання представника [PERSON] на поважність причини пропуску строку позовної давності - отрмання позовної заяви про стягнення боргу, суд не вбачає поважною причиною пропуску звернення позивача до суду. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] без поважних причин пропустив строк позовної давності, а відповідач наполягає на застосуванні судом позовної давності, таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: approved