Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт від 20 листопада 2014 року відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок невиконання умов договору відповідачка, станом на 04 червня 2018 року, має заборгованість в розмірі 11919,95 грн.. Оскільки відповідачка заборгованість не повертає, просив стягнути з неї вказану суму заборгованості та понесені судові витрати. 18 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз'яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання. 06 листопада 2018 року відповідачкою подано відзив на позов, в якому вона зазначає, що з позовними вимогами не згодна, оскільки отримувала кредит на споживчі цілі для колишнього чоловіка, який не слідкував за погашенням кредитної заборгованості, тому про її існування дізналася з постанови про звернення стягнення на її заробітну плату, винесеної 04 жовтня 2016 року в рамках виконавчого провадження №52535180, яка надійшла на виконання за її місцем роботи ПАТ «Таскомбанк» 27 жовтня 2016 року. Підставою для відкриття виконавчого провадження став виконавчий напис приватного нотаріуса №1117, виданий 19 лютого 2016 року, згідно з яким стягненню за Генеральною угодою підлягало 22057,09 грн. та 1700,00 грн. витрат пов'язаних з вчиненням виконавчого напису. З метою врегулювання питання погашення простроченої заборгованості вона звернулася до АТ КБ Приватбанк, де менеджер запевнив її, що у випадку виконання постанови державного виконавця банк не матиме до неї жодних претензій. В період з листопада 2016 року по січень 2018 року заборгованість, зазначена у виконавчому написі була утримана з її заробітної плати та перерахована за реквізитами вказаними в постанові, тому була впевнена, що кредитної заборгованості не має. Заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 4182,51 грн. нарахована безпідставно, з порушенням умов Генеральної угоди та чинного законодавства України. Крім цього банк надав їй споживчий кредит зі сплатою процентів у розмірі 1,5% в місяць на суму залишку по кредиту, а в заяві зазначає, що кредит отриманий під 18% річних, що не відповідає дійсності, оскільки жодного письмового повідомлення банку про підвищення процентної ставки не отримувала, згоди на встановлення такої процентної ставки не надавала та не підписувала, а зміна договору допускається лише за згодою сторін. Відповідно до ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; установлений договором розмір фіксованої процентної ставки може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. З розрахунку заборгованості зі сплати пені та комісії за період з 20 серпня 2015 по 04 серпня 2018 р.р. незрозуміло яку суму складає пеня, а яку комісія, не вказаний порядок розрахунку комісії, процентна ставка чи можливо фіксована сума комісії із застосуванням якої розрахована заборгованість. Також незрозуміло з якої процентної ставки розраховувалася пеня, яка процентна ставка НБУ діяла у кожен з періодів нарахування пені, відповідних доказів застосування ставки пені не надано, ні позовною заявою, ні розрахунком сума пені не визначена. 16 листопада 2018 року та 05 грудня 2018 року від позивача до суду надійшли відповіді на відзив, відповідно до якого позивач зазначає, що умовами та правилами надання банківських послуг передбачено обов'язок клієнта стежити за витрачанням коштів в рамках платіжного ліміту, саме тому заперечення відповідачки в частині незнання наявності заборгованості являються необґрунтованими. В розрахунку заборгованості, в колонці під назвою сума комісії та пені фактично зазначено лише пеню, оскільки нарахування комісії умовами кредитного договору не передбачено. Відсоткова ставка не змінювалась, що відображено в розрахунку заборгованості, відсоткова ставка становить 1,5% на місяць (18% на рік). 30 листопада 2016 визначено кінцеву дату для останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та строки, встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не у кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобов'язань за кредитним договором та припинення зобов'язань в цілому. Відповідно до п.4.8 кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування процентів на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості. Отже у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором та наявності простроченої заборгованості по кредиту, зобов'язання сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно і на сьогоднішній день являється не припиненим. Відповідачка заперечення на відповідь на відзив не подала. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходили. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт від 20 листопада 2014 року відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується копіями: заяви, генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, витягу з умов і правил надання банківських послуг, новою редакцією статуту (8-33, 39-40). З 15 листопада 2016 року по 15 січня 2018 року відбувалось відрахування із заробітної плати відповідачки на виконання постанови державного виконавця виданої за виконавчим написом нотаріуса 19 лютого 2016 року, що підтверджується копіями звітів про здійснені відрахування та виплати (а.с.61- 64). З виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 19 лютого 2016 року (а.с.60) вбачається, що запропоновано стягнути грошові кошти у сумі 23757,09 грн. з [PERSON], які є боргом за Генеральною угодою від 20 листопада 2014 року, укладеним між нею та ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк". Запропоновано задовольнити вимоги ПАТ "КБ "Приватбанк" у розмірі: залишку заборгованості за кредитом - 15867,32 грн.; суми заборгованості за відсотками - 1750, 43 грн.; пені та комісії - 1673,45 грн; штрафу - 2765,89 грн. З розрахунку заборгованості (а.с.7) вбачається, що позивачем за період з 20 листопада 2014 року по 04 червня 2018 року нараховано загальну суму заборгованості по кредитному договору в розмірі 11919,95 грн. з яких: 4182,51 грн. заборгованість за відсотками, 7737,44 грн. заборгованість за пенею та комісією. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З досліджених розрахунку заборгованості та виконавчого напису нотаріуса вбачається, що частина нарахованих відсотків та пені, яку просить стягнути позивач була стягнута за виконавчим написом нотаріуса (1750,43 грн. відсотків, 1673,45 грн. - пені). Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З досліджених розрахунку заборгованості та виконавчого напису нотаріуса вбачається, що за виконавчим написом нотаріуса на користь позивача стягнуті кошти відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України. У пунктах 91-93 Постанови [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050\~ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. За таких обставин, оскільки право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинено 19 лютого 2016 року видачею виконавчого напису нотаріусом, і позивачем не заявляються вимоги про стягнення коштів нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, то в позові необхідно відмовити.

Outcome: dismissed