Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

12 березня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог - Костянтинівська сільська рада, про визнання заповіту недійсним, в якій позивач просить суд визнати недійсним заповіт посвідчений секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради Смілянського району від 29 вересня 2016 року, яким [PERSON] заповів [PERSON] належне йому все своє майно. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є рідним сином [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідач [PERSON] є рідною дочкою померлого. У встановлений законом строк позивач звернувся до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. Нотаріусом позивачу було повідомлено про те, що за життя, його батьком [PERSON] 29 вересня 2016 року було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради Смілянського району, яким усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідає [PERSON] , 1980 року народження. Вважає, що власноручний запис у заповіті виконано не почерком його батьком, а іншою особою, що є підставою для визнання заповіту недійсним. Для з`ясування обставин, що мають значення для справи, відповідно до ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2020 року була призначена судова почеркознавча експертиза, яку доручено проводити її експертам Черкаського відділення Київського науково дослідного інституту судових експертиз. Відповідно до клопотання експерта Черкаського відділення Київського науково дослідного інституту судових експертиз Крикливенко Т. для проведення експертизи було запропоновано надати наступні матеріали: оригінал заповіту від 29 вересня 2016 року; вільні зразки підпису та почерку [PERSON] виконані по часу найближчому до часу виконання досліджуваного підпису (кінець 2015 - вересень 2016 року); умовно-вільні зразки підпису та почерку [PERSON] виконані ним з вересня 2016 року до дати смерті. Зазначене клопотання було направлено позивачу, але вказані матеріали в клопотанні, позивачем не були надані, а тому матеріали цивільної справи були повернуті, без поведення почеркознавчої експертизи. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на підстави та доводи, викладені у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала повністю. Вказала, що батько заповіт їздав складати до сільської ради сам. Потім приїхав до неї додому і другий примірник заповіту залишив у неї, а тому просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Костянтинівської сільської ради [PERSON] у судовому засіданні, що відбулося 30 червня 2020 року просила відмовити у задоволенні позову. Допитана в судовому засіданні, що відбулося 23 вересня 2020 року, в якості свідка секретар виконкому Костянтинівської сільської ради [PERSON] показала, що [PERSON] звернувся до сільської ради і повідомив, що хоче скласти заповіт. Вона йому повідомила які потрібно для цього документи. Він прийшов у прийомний день сам і вони склали заповіт. Заповіт він підписав своєю рукою особисто і вона його зареєструвала. Він був у адекватному стані, нормально спілкувався. Допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у судовому засіданні, що відбулося 02 листопада 2020 року, повідомили, що про сам факт складання заповіту померлим [PERSON] їм нічого не відомо. Присутніми при його складанні вони не були. Суд, вислухавши сторін, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [INFO] помер [PERSON] . Як вбачається з наданої Смілянською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини до зазначеної нотаріальної контори звернулись сторони по справі, які є рідними сином і дочкою померлого [PERSON] . Матеріали копії спадкової справи містять заповіт, складений 29 вересня 2016 року, посвідчений секретарем Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, зареєстрований в реєстрі за №150, відповідно до якого, [PERSON] заповів усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, [PERSON] , 1980 року народження. Оспорюваний заповіт складений печатним текстом, за винятком, в рядку, де вказано підпис, власноручний запис такого змісту: заповіт записаний з моїх слів та прочитаний мною вголос. У оспорюваному заповіті вказано, що заповіт був записаний та підписаний секретарем виконкому Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області [PERSON], зі слів [PERSON] . Заповіт до підписання був прочитаний уголос заповідачем [PERSON] , власноручно підписаний ним у присутності секретаря сільської ради об 10 годині 20 хвилин. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Крім того, вищевказаний заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишився у справах Костянтинівської сільської ради, а другий видається заповідачу. Як вбачається з копії довідки, виданої виконкомом Костянтинівської сільської ради, [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований та проживав по день смерті в [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] в домоволодінні був зареєстрований і проживав [PERSON] , 1976 року народження, син. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим . Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Так, чинним законодавством України передбачено, що кожна дієздатна особа може за життя визначити долю належного їй майна, залишивши заповіт. Заповіт обов`язково складається за життя людини та набуває чинності лише після її смерті. Заповідач має право вільно розпоряджатися своїм майном, вільно обирати та призначати спадкоємців, в будь-який час скасовувати, змінювати та доповнювати вже посвідчений заповіт. Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Положення ст.207 ЦК України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, сформованої 04 лютого 2017 року державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори, оспорюваний заповіт був зареєстрований у Спадковому реєстрі 08 листопада 2016 року та є чинним. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. На заповіт, як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. У населеному пункті, у якому немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, відповідно до ст. 1251 ЦК України, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою, відповідного органу місцевого самоврядування. Підпунктом 5 пункту "б" частини першої статті 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання. Відповідно до ст. 37 Закону України "Про нотаріат" у населених пунктах де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів щодо охорони спадкового майна; посвідчують заповіти (крім секретних); засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах. Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року визначено порядок посвідчення заповіту. У відповідності до пункту 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту (надалі - Порядок), нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. За п. 2.3 розділу ІІ Порядку, при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному статтею 43 Закону України Про нотаріат . За ч. 2, 3 ст. 43 Закону України Про нотаріат при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. Відповідно до п. 2.1 розділу ІІ Порядку, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. За п.2.10 розділу ІІ Порядку, тексти нотаріально посвідчуваних заповітів, заяв, дублікатів нотаріальних документів, засвідчуваних копій (фотокопій) документів і витягів з них повинні бути написані зрозуміло і чітко, дати, що стосуються змісту заповітів, заяв, повинні бути позначені хоча б один раз словами. Прізвища, імена та по батькові фізичних осіб, їх місця проживання та реєстраційні номери облікових карток платників податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків повинні бути написані повністю, а у випадках, передбачених законами, - із зазначенням дати їх народження. Згідно з п.1.1, 1.4 розділу ІІІ Порядку, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. За п. 1.6, 1.8 розділу ІІІ Порядку, посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту. Заповіти, посвідчені посадовими особами органів місцевого самоврядування, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток 16). Підставами недійсності заповіту позивач зазначав, що власноручний напис у заповіті виконано не почерком його батька, а іншою особою. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, судом було витребувано від Смілянської державної нотаріальної контори спадкова справа з заповітом померлого [PERSON] , де в рядку підпис останній поставив власноручний підпис. З наведеного слідує, що [PERSON] , в підтвердження свого волевиявлення, здійсний підпис у оспорюваному заповіті. Факт неможливості подання для проведення почеркознавчої експертизи вільних та умовно-вільних зразків підписів [PERSON] не може розглядатися судом, як однією із підстав для задоволення позовних вимог, так як висновок експерта не є беззаперечним доказом і повинен оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами. Із тексту оспорюваного заповіту вбачається, що посадовою особою було встановлено особу заповідача - [PERSON] , , заповідачу роз`яснено зміст ст. ст.1235, 1241, 1254, 1255, 1274, 1276, 1307 ЦК України, заповіт містить власноручний підпис заповідача, що свідчить про те, що заповідач особисто підписав заповіт, до підписання заповіт був прочитаний уголос заповідачем особисто, дату і час його складання, а тому суд приходить до висновку, що його зміст відповідає нормам законодавства, підстави для визнання недійсним правочину відсутні. Таким чином, у задоволенні позовних позивачу слід відмовити. Судові витрати по справі відповідно до ст. 141 ЦПК України розподілу також не підлягають.

Outcome: dismissed