Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

12.09.2017 року позивач звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» (надалі - ТОВ «УБК»), Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційного Банку «АРМА» (надалі - ТОВ КБ «АРМА») про визнання недійсним біржової угоди (договору купівлі-продажу) № 3-167 від 08.08.2013 року та договору про відступлення права за Іпотечним договором б/н від 06.09.2013 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20.03.2008 року між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 21/02-№/18, відповідно до якого позичальник отримав кредит у сумі 900 000 грн. на строк до 19.03.2009 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 25 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов кого в іпотеку передано будинок [ADDRESS]. За додатковою угодою № 1 суму кредиту було збільшено до 1 200 000 грн. Відповідно до рішення Апеляційного суду Донецької області від 15.09.2011 року з [PERSON] на користь ТОВ КБ «АРМА» стягнуто заборгованість за зазначеним кредитним договором у сумі 3 842 441,31 грн. в подальшому, відповідно до біржової угоди б/н від 08.08.2013 року, укладеної на товарній біржі «НАША», ТОВ «УБК» придбала у ТОВ КБ «АРМА» майнові права за кредитними договорами, зокрема за договором № 21/02-№/18. 06.09.2013 року між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ «УБК» було укладено договір відступлення права за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В., укладеним між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON] Позивач вважає, що наведені угоди про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням та за договором іпотеки за своєю правовою природою є договорами факторингу, а з огляду на той факт, що Новий кредитор - ТОВ «УБК» не має права щодо здійснення операцій з надання фінансових послуг. Враховуючи викладене, на переконання [PERSON] наведені обставини свідчать про недійсність вчинених правочинів. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник позивача - адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги надала суду заяву, в якій просила розглядати справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів та за її відсутності, наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Представник ТОВ «УБК» - Денисюк С.О., який діє на підставі довіреності, в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. В письмових запереченнях зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не визнає та просив відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначив, що укладений між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ «УБК» договір є договором купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором № 21/02-№18 від 20.03.2008 року. Вказаний факт вже було встановлено в результаті судового розгляду заяви ТОВ «УБК» про заміну стягувача у справі за позовом ТОВ КБ «АРМА» до [PERSON], [PERSON], ПП «Азовмех» про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважає, що договір купівлі-продажу права вимоги укладений у відповідності до вимог чинного законодавства та підстав для визнання недійсним цього договору, а також похідного від нього договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором немає В судове засідання представник відповідача - ТОВ КБ «АРМА» - не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Від третьої особи - [PERSON] - надійшла заява про розгляд справи в її відсутність. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв'язку з цим, вказана цивільна справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] При цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. За клопотанням представника позивача судом була оглянуту цивільна справа за № 265/5712/16-ц за позовом ТОВ Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» до Орджонікідзевського ВДВС ММУЮ, [PERSON] про звільнення майна із під арешту. Зі змісту рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22.03.2011 року, яке набрало законної сили 15.09.2011 року та яке наявне в матеріалах цивільної справи № 265/5712/16-ц, випливає, що 20.03. 2008 року між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON] укладено кредитний договір за № 21/02-№/18, відповідно до якого останньому надано споживчий кредит у сумі 900 000 грн. на строк до 19.03.2019 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25 % річних. 11.04.2008 року було укладено додатково угоду № 1 до кредитного договору, укладеного між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON] 20.03.2008 року, суму кредиту було збільшено до 1 200 000 грн. (справа № 265/5712/16-ц, а.с.10-12). Виконання зобов'язань [PERSON] за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою нерухомого майна - Житлового будинку [ADDRESS], відповідно до укладеного між [PERSON] (Іпотекодавець) та ТОВ КБ «АРМА» (Іпотекодержатель) іпотечного договору від 20.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Никоненко Т.В. (справа № 265/5712/16-ц, а.с. 6-8, 10-12). 11 квітня 2008 року з метою за забезпечення зобов'язань за кредитним договором № 21/02-№/18 та додатковою угодою до нього за № 1, між ТОВ КБ «Арма» та ПП «АЗОВМЕХ» в особі директора підприємства [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останнє надало в іпотеку нерухоме майно у вигляді нежилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. справа № 265/5712/16-ц, а.с. 10-12). За ст. 512 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 08.08.2013 року між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ ТОВ «УБК» на товарній біржі «НАША» було укладено біржова угода купівлі-продажу № 3-167. Відповідно до умов вказаної угоди Продавець «ТОВ КБ «АРМА» передає у власність Покупця (ТОВ «УБК») майнові права за кредитними договорами, укладеними між ТОВ КБ «АРМА» та 60 фізичними особами, 45 юридичними особами, зокрема з [PERSON] (п. 1.2, п. 1.3 біржової угоди) (справа № 265/6401/17, а.с.11-13). В подальшому, 06.09.2013 року між ТОВ КБ «АРМА» (Первісним іпотекодержателем) та ТОВ «УБК» (Новим іпотекодержателем) було укладено договір про відступлення права за іпотечним договором, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. /а.с.26-29/. Згідно із п. 1.1 наведеного договору Первісний іпотеко держатель відступив Новому іпотеко держателю всі права вимоги за Кредитним договором № 21/02-№/18 від 20.03.2008 року, укладеним між ТОА КБ «АРМА» та [PERSON] та іпотечним договором від 20.03.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Никоненко Т.В. за реєстровим № 1214. (справа № 265/6401/17, а.с.7-10). За своєю правовою природою відступлення права вимоги (цесія) означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним. Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб'єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов'язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 року №352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року №231" фінансову послугу факторингу визначено сукупністю таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) як: -фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; -набуття відступленого права грошової вимоги, в тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; -отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Норми ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" вказують на право щодо здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Згідно зі ст. 23 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо інших ринків фінансових послуг - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг. Тобто виняткове право та\\або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг визначається законами та нормативно-правовими актами державного органу, який здійснює регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України (далі - Держфінпослуг), що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 року №157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Пункт 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінспослуг №231 від 3 квітня 2009 року, встановлює, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Виходячи з системного правового аналізу спеціальних норм права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема правовідносини між суб'єктами щодо відступлення права вимоги та норми цивільного законодавства, якими визначаються основні ознаки договору факторингу, суд погоджується з правовою позицією позивача у справі, що за своєю правовою природою договір купівлі-продажу майнових прав за кредитним договором, укладеним, зокрема, між ТОВ КБ «АРМА» та [PERSON] є договором факторингу, оскільки згідно із основними умовами цього договору ТОВ «УБК» було передано право на розпорядження грошовими коштами за кредитними договорами, зокрема за договором № 21/02-№/18. Враховуючи той факт, що таку передачу законодавець відносить до фінансових послуг, наведена обставина вимагає наявності у Нового кредитора (Фактора) ліцензії на здійснення такої діяльності, яку ТОВ «УКБ» при розгляді судом даної справи надано не було. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на встановлені судом порушення норм діючого законодавства при укладанні біржової угоди купівлі-продажу між ТОВ КБ «АРМА» та ТОВ «УБК» щодо права вимоги за кредитним договором № 21/02-№/18 та відсутності у ТОВ «УКБ» права на укладання такої угоди, суд вважає за необхідне визнати недійсною вказану угоду у цій частині її суб'єктивного складу, враховуючи існуючи обмеження, встановлені наведеними вище нормами законодавства, що регулюють спірні відносини та відсутність у ТОВ «УБК» права на укладання таких угод. Згідно із ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, оскільки вказані позовні вимоги є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням, а забезпечене зобов'язання не може існувати самостійно без основного зобов'язання. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, суд не вважає за необхідне мотивувати кожну підставу щодо відхилення аргументів ТОВ «УБК», враховуючи висновки суду та правовий аналіз предмету спірних правовідносин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та їх задоволення судом, суд стягує з відповідачів у дольовому порядку судові витрати з оплати судового збору, понесені позивачем у розмірі 640 грн. З огляду на викладене,

Outcome: approved