Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просив встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім'єю, як чоловік та дружини, без реєстрації шлюбу з листопада 1997 року по листопад 2013 року та виділити йому у власність телевізор вартістю 1200 гривень, кобилу вартість 4500 гривня, одне порося вартістю 450 гривень, 1/2 частину зібраного врожаю картоплі, 1/2 частину зібраного врожаю зерна пшениці, і зобов'язати [PERSON] повернути йому особисті речі, а саме: кофту чоловіку вартістю 75 гривень, чоловічі зимові чоботи вартістю 100 гривень, чоловічу дублянку вартістю 600 гривень, чоловічу куртку 400 гривень. 09 липня 2014 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільно майна подружжя, визнавши за нею прав особистої приватної власності на м'яку частину вартістю 2500 гривень, кобилу вартістю 4500 гривень, 1 порося вартістю 450 гривень, а всього майна на - загальну суму 7450 гривень. 09 липня 2014 року ухвалою суду вимоги за зустрічним позовом об'єднані в одне провадження з первісним позовом. В судовому засіданні позивач - відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] зменшили позовні вимоги та просили встановити факт спільного проживання з відповідачем, без реєстрації шлюбу з листопада 1997 року по листопад 2013 року та виділити [PERSON] в натурі спільно нажите майно, а саме кобилу вартістю 4500 гривень, віз вартістю - 1000 гривень та плуг вартістю - 180 гривень. Окрім того, позивач-відповідач [PERSON] зазначив, що заперечує стосовно позовних вимог [PERSON] Представник відповідача-позивача [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що його довірителька зменшує позовні вимоги та просить визнати за нею право особистої приватної власності на кобилу вартістю 4500 гривень. Окрім того, вказав, що його довірителька визнає факт проживання з [PERSON] однією сім'єю, але не з листопада 1997 року, як вказано в первісному позові, а з травня 1999 року і по листопад 2013 року, частково погоджувалась на розподіл майна по зменшеним позовним вимогам, за винятком кобили вартістю 4500 гривень, що має бути виділена їй. Допитаний в судовому засіданні [PERSON], в якості свідка вказав, що переїхав жити до [PERSON] 27 листопада 1997 року та проживав з нею однією сім'єю до листопада 2013 року. Під час спільного проживання вони вели спільне господарство та нажили спільне майно. На даний час з нажитого майна залишилось 2 поросяти, 1 кобила, віз та плуг, а також інші речі, які знаходяться в будинку відповідача, та окрім того вони разом займалися сільським господарством та збирали врожай. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству [PERSON] і [PERSON] та їй достовірно відомо, що вже в 1998 році сторони проживали разом у будинку [PERSON], при цьому вели спільне господарство. Окрім того свідок зазначила, що не знає достовірно, які речі були нажиті сторонами та за яких умов. Разом з тим, зазначила, що [PERSON] працьовита людина і вони разом з [PERSON] постійно купували худобу та вирощували городину. З пояснень свідка [PERSON] допитаної в судовому засіданні встановлено, що вона є донькою [PERSON] та їй відомо, що з 27 листопада 1997 року батько покинув сім'ю та пішов жити до [PERSON]. Батько під час спільного проживання з відповідачкою все робив по дому та господарству, за свої кошти купував худобу та інші речі. В 2008 році в батька був інфаркт і [PERSON] ніяким чином його не лікувала. В листопаді 2013 році [PERSON] вигнала батька з будинку і нічого йому не дала, все нажите майно залишила собі. Батько хотів з [PERSON] добровільно поділити спільно нажите майно, і вона сказала, що він може забрати собі все, що хоче та й батько забрав віз та плуг, а кобила яку він вигодував залишилась у [PERSON]. Також у неї залишились й інші нажиті ними спільні речі та його особисті речі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється подружкою [PERSON] та їй точно відомо, що [PERSON] прийшов проживати до [PERSON] у 1999 році, і при цьому зазначила, що він прийшов до неї жити без нічого. Окрім того, свідок вказала, що під час спільного проживання сторони нажили кобилу, віз, культиватор та плуг. Також свідок вказала, що [PERSON], коли йшов від [PERSON] забрав самовільно віз та плуг. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що він зять [PERSON] і йому достовірно відомо, що [PERSON] прийшов проживати до його тещі у травні 1999 року, із собою нічого не мав. Під час спільного проживання [PERSON] продавши корову та доклавши гроші купила кобилу, яка захворіла і він її дорізав та продав, за виручені кошти купили знову кобилу, яку теж дорізала, а потім купили ще одну, яка і привела лоша, яке зараз є у власності [PERSON]. Також свідок зазначив, що [PERSON] разом із [PERSON] за час спільного проживання купили культиватор та плуг, а він допоміг зробити їм воза. Разом з тим, свідок вказав, що з 2008 року [PERSON] нічого по господарству не робив, оскільки був хворим, в листопаді 2013 року позивач пішов із будинку тещі та в невдовзі забрав собі самовільно віз та плуг. Заслухавши позиції сторін в межах заявлених вимог позову, заслухавши пояснення свідків та дослідивши подані докази, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, як чоловік та дружина в [ADDRESS], з 1997 року до листопада 2013 року, вели сумісне господарство, спільно придбавали майно, здійснювали облік доходів та витрат коштів, що підтверджується показами самого позивача-відповідача [PERSON], свідків [PERSON] та [PERSON], а також, дослідженою в судовому засіданні постановою слідчого Костопільського РВ УМВС України Люльки Т.В. про закриття кримінального провадження від 16.12.2013 року, якою встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у громадському шлюбу близько 16 років. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] з приводу дати спільного проживання сторін суд не бере до уваги бо вони спростовуються іншими дослідженими матеріалами справи. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК та роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.95 N 5, - справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення. Враховуючи, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та цей факт встановлений судом, то на ці правовідносини розповсюджуються норми СК України щодо належності в цей час придбаного майна на праві спільної сумісної власності сторін. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними. Із листа Малолюбашанської сільської ради Костопілсьького району Рівненської області від 02.04.2014 року за № 198/02-25 вбачається, що згідно погосподарськи книг № 3 особових рахунків [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]; згідно по господарської книги № 4 особовий рахунок [NUMBER] будинок [ADDRESS] належить та рахується за [PERSON] та станом на 2013 рік у її господарстві наявні були свині 1- голова, коні -1 голова, птиця 15 голів (а.с.6). З досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження №120131980150000873 розпочатих Костопільським РВ УМВС України в Рівненській області 12.12.2013 року, встановлено, що у грудні 2013 року [PERSON] із господарства [PERSON] забрав самовільно спільно нажите майно, а саме повозку (віз) та кінний культиватор (плуг). Таким чином, із наданих суду доказів та пояснень свідків, судом встановлено, що за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] нажили свині 1- голова, коні -1 голова, птиця 15 голів, віз та плуг. Будь-яких доказів, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України, на підтвердження наявності у сторін іншого спільно-нажитого майна зазначеного у первісному та зустрічному позовах сторонами та їх представниками суду не надано. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно п. 24 Постанови Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Крім того, суд виходить з роз'яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 64804-12 від 15.05.2012 року, які у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України правові позиції яких обов'язкові для усіх судів України , і згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях , прийнятих за результатами розгляд заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу. З п. 2 справ, що виникають із сімейних правовідносин вищевказаних роз'яснень вбачається, що відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Разом з тим , згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період , протягом якого придбано спірне майно. Крім того, суд виходить з того, що ст. 8 Європейської Ковенції про захист прав та основних свобод людини, в якій передбачено право людини на повагу до сімейного життя, на держав-учасниць Конвенції позитивні зобов'язання, тобто чи зобов'язує вона їх до встановлення однакового правового становища осіб, котрі перебувають у шлюбі, та осіб, які не є у шлюбі між собою. У справі "Джонсон проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зробив висновок, що договірні сторони користуються широкою свободою розсуду, визначаючи , яких заходів слід вжити для забезпечення додержання Конвенції, з належним урахуванням потреб та ресурсів суспільства і окремих осіб. Отже, надати тим, хто живе у фактичному шлюбі,або "цивільному" шлюбі, окремі майнові права, якими наділено подружжя, - це право держави. Надання права спільної сумісної власності на майно, нажите у " цивільному" шлюбі, зокрема поширення принципу рівності часток і на того, хто через поважні причини не мав самостійного заробітку ( доходу), є свідченням державної охорони сім'ї,яка, відповідно до ст. 51 Конституції України, не пов'язується з підставами її створення. Водночас це є своєрідним захистом від духовного та матеріального визиску однієї особи з боку другої. Зважаючи на наведене, а також приймаючи до уваги, що спір виник сприводу кобили, возу та плугу набутих під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без шлюбу, під час яких склались усталені відносини, що притаманні подружжю, то суд приходить до висновку, що дані речі слід визнати спільною сумісною власністю сторін. Сторонами їх у позовних заявах зазначено вартість вказаного вище майна, а саме вказано, що кобили коштує 4500 гривень, віз - 1000 гривень та плуг -180 гривень. Оскільки представниками сторін в судовому засіданні не надано жодних документально-підтверджуючих документів про вартість спірного майна, то суд бере за основу встановлену вартість даного майна у позовних заявах сторін, а саме вартість кобили 4500 гривень, возу - 1000 гривень та плугу -180 гривень. Разом з тим в ході розгляду справи встановлено, що спірна кобила на даний час перебуває у господарстві позивача, а віз та плуг у господарстві відповідача. За таких встановлених обставин суд вважає, що можливо вирішити питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, яке ними придбано під час сумісного проживання і ведення спільного господарства, з урахуванням їх вимог, а також враховуючи вартість майна, на яку посилаються сторони. Враховуючи можливі варіанти розподілу майна сторін, а також знаходження (розташування) певного майна у сторін, суд вважає за можливе виділити позивачу-відповідачу майно, на яке він претендує згідно варіанту розподілу, окрім кобили, а відповідачу-позивачу майно, на яке вона претендує згідно варіанту розподілу, і яке визнано спільним, а також із відповідною доплатою вартості майна із врахуванням рівності часток при поділу їх майна. З урахуванням задоволених вимог судові витрати покласти на сторони в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed