Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сарненського районного суду Рівненської області з позовом, відповідно до якого просить визнати незаконними та скасувати рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області № 1068 від 6 червня 2019 року "Про розгляд заяви [PERSON] , про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)" та рішення Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області "Про передачу у власність земельної ділянки в межах села Немовичі", № 725 від 6 листопада 2008 року. В обґрунтування позову зазначає, що 31 січня 2014 року відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серії [NUMBER] , вона набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що в [ADDRESS] . Відповідно до рішення Немовицької сільської ради № 88 від 28.12.2015 року, [ADDRESS] була перейменована на [ADDRESS] . Належний Позивачці на даний час житловий будинок з усіма надвірними будівлями, раніше належав громадянці [PERSON] , яка була рідною тіткою [PERSON] , котрому за свого життя заповіла цей будинок. [INFO] [PERSON] померла, і раніше належний їй будинок, що по [ADDRESS] , успадкував її племінник, [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер і після його смерті названий будинок був успадкований [PERSON] . Відповідно до записів погосподарських книг по Немовицькій сільській раді, починаючи з 1948 року, за господарством [PERSON] по [ADDRESS] Немовичі, значилася закріплена земля, в розмірі 0,38 га., з якої 0,28 га., це присадибна ділянка на якій розміщений житловий будинок з усіма надвірними будівлями та додатково 0,10 га., в урочищі "Забронище". Усі хто проживав у цьому будинку та був його власником, користувалися вище зазначеною землею, адже при набутті на нього права власності, як [PERSON] , так і [PERSON] , набували право користування усією цією землею. Після того, як Позивачка прийняла у спадок вказане будинковолодіння, вона продовжувала користуватися земельною ділянкою, що вважалася закріпленою за цим будинком. Ще за життя [PERSON] , на території земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні, був викопаний рів для відведення дощових та талих вод з її господарства та господарств її сусідів, [PERSON] , що по [ADDRESS] , [PERSON] , що по [ADDRESS] та [PERSON] , що по [ADDRESS] . При цьому, для відводу води з двору [PERSON] та [PERSON] , по земельній ділянці [PERSON] , була прокладена труба для відводу дощових та талих вод, котра була закопана в землю. Зазначені труби були прокладені власними силами та коштами [PERSON] , за згодою тодішнього землекористувача цієї земельної ділянки. Усі перелічені вище сусіди однаково користувалися вказаним ровом і так званим водовідводом до періоду, поки був живим [PERSON] , який був чоловіком [PERSON] . Однак, після смерті [PERSON] , його дружина [PERSON] , почала чинити перешкоди у користуванні ровом та водовідводом.. Крім того, [PERSON] без будь-яких на те дозволів та погоджень зі свого будинку, близько десяти років тому вивела каналізаційну трубу до вищевказаного рову, куди почала зливати різного роду нечистоти зі свого будинку. При цьому, усі ці нечистоти в подальшому стікають в сусідський ставок та на городи сусідів. Трубу, що слугувала для відводу дощових та талих вод з дворів сусідів, Відповідачка засипала піском та закидала камінням, тому свої функції він виконувати перестав, внаслідок чого почалося підтоплення сусідських господарств. Усі намагання Позивачки схилити [PERSON] припинити скидати в рів каналізаційні стоки зі свого будинку та відновити дію перекритої нею водовідвідної труби, позитивних результатів не дали. З метою припинення таких дій, Позивачка, разом із іншими сусідами неодноразово зверталися до Немовицької сільської ради із письмовими заявами на неправомірну поведінку [PERSON] , однак, належний їх розгляд не проводиться. Позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій знаходиться належний їй житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] , включаючи і частину земельної ділянки, на якій знаходиться названий рів. З цією метою звернулась до Приватного підприємства "Експерт-Рівне-Земля" для виготовлення абрису земельної ділянки для її подальшої приватизації. Під час проведення відповідних замірів вказаної земельної ділянки на місцевості та при звірці з даними Державного земельного кадастру було встановлено, що частина земельної ділянки (орієнтовно одна сотка, яка фактично перебуває у в користуванні Позивача, на якій розміщений належний їй хлів) перебуває у власності вже нині покійного [PERSON] . [PERSON] набув право власності на спірну частину земельної ділянки на підставі рішення Немовицької сільської ради від 6 листопада 2008 року № 725, відповідно до якого йому у власність була передана земельна ділянка загальною площею 0,5163 га по [ADDRESS] Немовичі, з якої 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0,2663 га для ведення особистого селянського господарству. Під час виготовлення абрису на вищезгадану земельну ділянку, було встановлено, що її загальний розмір по існуючих парканах, становить 0,1865 га. 22 квітня 2019 року Позивач звернулася до Немовицької сільської ради із заявою про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] , загальною площею 0,1865 га. Рішенням Немовицької сільської ради № 1068 від 6 червня 2019 року, Позивачу було відмовлено в наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1865 га на тій підставі, що в дану площу входить водний об`єкт (канава) загального користування. Проте, цим же рішенням надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, площею 0,1763 га. Щодо скасування рішення Немовицької сільської ради № 725 від 6 листопада 2008 року "Про передачу у власність земельної ділянки в межах села Немовичі", то вказує наступне. Відповідно до цього рішення, у власність громадянину [PERSON] була передана земельна ділянка, загальною площею 0,5163 га по [ADDRESS] Немовичі, з якої 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0,2663 га для ведення особистого селянського господарства. Згідно із статтею 198 Земельного кодексу України, при оформленні права власності на земельну ділянку проводиться комплекс робіт (кадастрові зйомки), виконуваних для визначення меж земельних ділянок, які включають, у тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Згідно з вимогами пункту 9 Порядку розроблення проектів землекористування про відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 677 від 26.05.2004 року, яка була діючою на час прийняття оскаржуваного мною рішення, проект відведення земельної ділянки виконавець узгоджує з землевласником або землекористувачем, відповідними органами земельних ресурсів, містобудування і архітектури, охорони культурної спадщини, санітарно-епідеміологічної служби, природоохоронним органом. Межі земельних ділянок, які передавались у власність [PERSON] і які межували із земельною ділянкою, яка перебувала у користуванні ще на той час живого [PERSON] , з ним та іншими сусідами не погоджувались. Порушення процедури погодження меж земельних ділянок із сусіднім на той час землекористувачем, призвели до порушення прав Позивачки, адже на земельній ділянці, яка юридично належить [PERSON] , яка на даний час перебуває у користуванні [PERSON] , знаходиться належний Позивачу об`єкт нерухомого майна. В судовому засіданні Позивач та її представники підтримали вимоги, зазначені в позовній заяві, надали відповідні пояснення. До суду\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву від\~Немовицької сільської\~ради Рівненської області, в якому представник відповідача вважає заявлений позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. При цьому посилається на те, що рішення Немовицької сільської ради №1068 від 6 червня 2019 року «Про розгляд заяви [PERSON] , про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яким останній відмовлено у наданні вказаного дозволу, прийняте з дотриманням встановленої законодавством процедури та у повній відповідності до ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». Причиною відмови у наданні дозволу став той факт, що [PERSON] до технічної документації із землеустрою окрім земельної ділянки, яка перебуває у її фактичному користуванні, включила і рів, який використовується спільно з трьома іншими домогосподарствами, що розташовані по сусідству, і має важливе господарське значення для усіх вказаних домогосподарств, так як служить для відведення дощових та талих вод. Відсутність можливості використання будь- яким домогосподарством вказаного рову, може призвести до його підтоплення та завдання матеріальної шкоди. Приймаючи рішення щодо відмови у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, депутати сільської ради керувалися інтересами усіх зацікавлених у даному питанні землекористувачів, а не інтересом окремої особи. Щодо позовної вимоги про скасування рішення Немовицької сільської ради №725 від 06.11.2008 року «Про передачу у власність земельної ділянки в межах села Немовичі», то вважаю, що дане рішення не може бути скасоване у зв`язку із спливом позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві, дав відповідні пояснення. В судовому засіданні брали участь представники третьої особи [PERSON] , які заперечили проти задоволення позову. Вважать, що оскаржувані рішення законними і підстав для їх скасування немає. Під час судового розгляду були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Допитана свідок [PERSON] суду повідомила, що спірний рів, який проходить між ділянками Позивача та третьої особи знаходиться на території [PERSON] . Вказаний рів був викопаний за згодою суміжних користувачів, в 60-х роках 20 століття за ініціативи та власні кошти батька [PERSON] . На сьогоднішній день вказаним ровом не користується ніхто крім третьої особи [PERSON] . Допитана свідок [PERSON] суду повідомила, що спірний рів, який проходить між ділянками Позивача та третьої особи знаходиться на території [PERSON] . [PERSON] зараз сама користується цим ровом. Хто і коли його будував достеменно не знає, зі слів сусідів будував батько Позивачки. Допитана свідок [PERSON] суду повідомила, що ровом користується лише [PERSON] , оскільки інші сусіди вирішили проблему стічних та талих вод шляхом викопування на території своїх господарств ставків. Допитаний свідок [PERSON] суду повідомив, що в 1965 році на території земельної ділянки батька [PERSON] викопали рів, оскільки після злив підтоплювалися чотири господарства. Допитаний свідок [PERSON] суду повідомив, що йому відомо, що спірний рів, який проходить між ділянками Позивача та третьої особи знаходиться на території [PERSON] . Вказаний рів був викопаний в 60-х роках 20 століття за ініціативи батька [PERSON] . Свідок неодноразово допомагав батьку Позивачки чистити рів від забруднення. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до с. 2 ст.\~19\~Конституції\~України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 13\~Конституції\~України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Відповідно до ст.ст.11, 12\~Земельного\~кодексу\~України (далі\~-\~ЗК\~України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Законодавець положеннями ч.ч.1,3\~статті 152 ЗК України\~передбачає рівні умови захисту прав власності на земельну ділянку. Відповідно до положень частини 3 цієї ж\~статті ЗК України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 2 статті 377 Цивільного кодексу України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У відповідності до вимог статті 415 ЦК України особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди). Частиною 2 статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно з частиною четвертою статті 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина друга статті 14). Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону (частина друга статті 13 Конституції України). До таких об`єктів належать,- зокрема, земельні ділянки. Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Як зазначає Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, у справі про постійне користування земельними ділянками, ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституція України не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства не мають зворотної дії в часі, їх дія поширюється на відносини, які виникли раніше, лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Цей принцип закріплено на конституційному рівні (стаття 58 Конституції України), що є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі між державою і громадянином. Він гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта. Набуття громадянином права власності на земельну ділянку, яка перебуває у його користуванні, в загальному порядку, визначеному статтею 118 Земельного кодексу України, не передбачає встановлення обмеження щодо строків набуття цього права. Конституційний суд України у цьому ж рішенні констатував, що реєстрація речових прав на нерухомість, здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Пунктом 7 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, або у тимчасове користування земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Таким чином, враховуючи викладене, Позивач, набувши у власність житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами у законний спосіб набула право користування земельною ділянкою, у тих же розмірах та тим же цільовим призначенням, яка обліковувалася за цим будинком і яка перебувала у користуванні попередніх землекористувачів, а саме, [PERSON] та [PERSON] . Частиною 2 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною 7 статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Частиною 3 статті 24 закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відмовлячи Позивачу, Немовицька сільська рада не врахувала згадані норми законодавства. Підтверджуючих доказів того, що на місці спірної ділянки знаходить водний об`єкт, під час судового розгляду не надано. Стосовно рішення Немовицької сільської ради № 725 від 6 листопада 2008 року "Про передачу у власність земельної ділянки в межах села Немовичі", відповідно до якого у власність громадянину [PERSON] була передана земельна ділянка, загальною площею 0,5163 га по [ADDRESS] Немовичі, з якої 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд та 0,2663 га для ведення особистого селянського господарства, то суд зазначає наступне. Згідно із статтею 198 Земельного кодексу України, при оформленні права власності на земельну ділянку проводиться комплекс робіт (кадастрові зйомки), виконуваних для визначення меж земельних ділянок, які включають, у тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Згідно з вимогами пункту 9 Порядку розроблення проектів землекористування про відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 677 від 26.05.2004 року, яка була діючою на час прийняття оскаржуваного мною рішення, проект відведення земельної ділянки виконавець узгоджує з землевласником або землекористувачем, відповідними органами земельних ресурсів, містобудування і архітектури, охорони культурної спадщини, санітарно-епідеміологічної служби, природоохоронним органом. Під час судового розгляду не надано належних та допустимих доказів того, що межі земельних ділянок, погоджувались з [PERSON] та іншими сусідами. При цьому, ця частина земельної ділянки на момент прийняття рішення не перебувала ні у власності, ні в користуванні [PERSON] . З вищеперелічених підстав, суд вважає рішення Немовицької сільської ради № 725 від 6 листопада 2008 року "Про передачу у власність земельної ділянки в межах села Немовичі" незаконним, тому воно підлягає скасуванню. Щодо посилання представника Відповідача на сплив строків позовної давності, то суд бере до уваги докази того, що про оскаржуване рішення Позивач після звернення до Приватного підприємства "Експерт- Рівне-Земля" для виготовлення абрису земельної ділянки для її подальшої приватизації. Доказів того, що Позивач знала чи могла знати про існування вказаного рішення, яке впливає на її права та обов`язки в матеріалах справи відсутні. Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ч.3 та ч.5ст. 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно до\~ст. 159 ЗК України, земельні спори розглядаються органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін у місячний термін з дня подання заяви. Земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї із сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд спору переноситься. Повторне відкладання розгляду спору може мати місце лише з поважних причин. Відсутність однієї із сторін без поважних причин при повторному розгляді земельного спору не зупиняє його розгляд і прийняття рішення. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7, згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Земельний спір\~це вид правовідносин, пов`язаних із розв`язанням розбіжностей, які випливають з порушення права власності та права користування земельною ділянкою, також відводом або вилученням землі, що виникають між власниками землі та землекористувачами, іншими особами, органами місцевого самоврядування, та держаними органами, що здійснюють управління земельними ресурсами. Чинний\~Земельний кодекс України\~не визначає всі можливі види земельних спорів, проте, він перераховує категорії ( види ) земельних спорів, які підлягають вирішенню тим, чи іншим компетентним органом. Суд приходить до висновку, що є підстави для визнання недійсними оспорюваних рішень. Відповідно до\~статі 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved