Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір емфітевзису, згідно якого [PERSON] мала передати в користування [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а [PERSON] зобов`язався сплатити повну суму договору та приступити до використання земельної ділянки. Згідно договору [PERSON] при укладенні договору сплатив [PERSON] частину обумовленої суми у розмірі 25000 грн. Оскільки на час укладення вказаного договору вже існував інший договір оренди земельної ділянки, то договір емфітевзису від 06.06.2013 року рішенням суду було визнано недійсним. На підставі викладеного [PERSON] просить стягнути з [PERSON] кошти у сумі 100 000 грн., яка складається з безпідставно сплачених за договором коштів, а також процентів за користування ними, індексу інфляції та 3% річних за період із 06.06.2019 року по 28.09.2018 року, що підлягає стягненню в подвійному розмірі, оскільки при укладенні договору емфітевзису з боку [PERSON] має місце обман. Позивач і його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлена про дату, час і місце судового засідання в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила, проте надала суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає позовні вимоги необґрунтованими та не доведеними належними, допустимими та достатніми доказами. Зокрема зазначено, що позивач відмовлявся до моменту звернення до суду отримати кошти в сумі 25000 грн. і будь-яких вимог до відповідача про повернення коштів не надходило, а тому відсутнє порушення строку повернення коштів. Розрахунок суми про стягнення якої просить позивач є необґрунтованим, оскільки проводиться з 06.06.2013 року, проте зобов`язання про повернення коштів виникло лише 01.03.2017 року, після ухвалення рішення про визнання договору недійсним, а тому відповідач долучила до відзиву контр розрахунок. Замість процентів за користування безпідставно збереженими коштами, позивач надає розрахунок пені, що є безпідставним. Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних і посилання на обман з боку відповідача, то відповідач вважає їх також безпідставними. Відповідач просить застосувати позовну давність один рік до позивних вимог про стягнення пені, а також три роки до позивних вимог про стягнення річних і інфляційних втрат (а.с.83-88). Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог і просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними належними, допустимими, достатніми доказами. Пояснила, що договором емфітевзису від 06.06.2013 року, який укладено сторонами, не передбачено порядку та строку повернення власником емфітевту плати при визнанні договору недійсним або з будь-якої іншої обставини. [PERSON] не заперечує проти повернення [PERSON] коштів, які сплачено при укладенні договору у розмірі 25000 грн. і неодноразово пропонувала повернути вказану суму, однак [PERSON] відмовляється від отримання, оскільки має намір стягнути 100000 грн., яка складається з суми боргу, пені з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, індексу інфляції та 3% річних, проте розрахунки позивача є необґрунтованими та не доведеними будь-якими доказами чи нормами законодавства. Крім того, позивачем не правильно встановлено період розрахунку боргу, оскільки останній просить стягнути борг за період із 06.06.2013 року по 28.09.2018 року, тобто з дати укладення договору емфітевзису, який у подальшому рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 01.03.2017 року визнано недійсним, а тому саме з цієї дати порушено право позивача. Доводи сторони позивача про те, що [PERSON] навмисно ввела [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення є безпідставними, оскільки позивачу було добре відомо про існування договору оренди землі між [PERSON] та ПП "Агрофірма "Могутнє", що підтверджується п.3.4 Договору від 06.06.2013 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була представником за довіреністю ПП "Агрофірма "Могутнє" у справі за позовом останніх до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Дуднік І.М., про визнання недійсним договору емфітевзису. Приймала участь у розгляді вказаної справи Кіровоградським районним судом Кіровоградської області та апеляційним судом Кіровоградської області. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 01.03.2017 року договір емфітевзису від 06.06.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним, а тому того ж дня вона зателефонувала [PERSON] та повідомила про рішення суду, а остання попросила її запропонувати представнику [PERSON] повернути кошти в сумі 25000 грн., які [PERSON] отримала за договором. Представник мав повідомити [PERSON] і надати відповідь [PERSON] , однак відповіді не надійшло. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 06.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), який посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Дуднік І.М., згідно якого [PERSON] передала в користування не пізніше 31.12.2017 року [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , загальною площею 6,61 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Веселівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, з метою використання її для сільськогосподарських потреб. Згідно п.п.2.1 - 2.2 Договору [PERSON] сплачено [PERSON] при укладенні договору 25000 грн. (а.с.20-23). Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2016 року відмовлено у задоволенні позову ПП "Агрофірма "Могутнє" до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Дуднік І.М., про визнання недійсним договору емфітевзису (а.с.15-19). Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 01.03.2017 року скасовано рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2016 року та визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 06.06.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Дуднік І.М. (а.с.94-97). Постановою Верховного Суду від 23.07.2018 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 01.03.2017 року залишено без змін (а.с.11-14). Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №139467417 від 28.09.2018 року свідчить, що [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] , загальною площею 6,61 га., що розташована на території Веселівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також про реєстрацію іншого речового права, а саме 05.05.2017 року між [PERSON] та ПП "Агрофірма "Могутнє" укладено договір оренди землі щодо вказаної земельної ділянки строком на 20 років з правом пролонгації (а.с.6-10). Розрахунок боргу, який долучено до позову свідчить, що борг обраховується за період із 06.06.2013 року по 28.09.2018 року та складається: сума боргу - 25000 грн., пеня - 41339,74 грн., втрати від інфляції - 34393,78 грн., 3% річних - 3986 грн. (а.с.24-26). Згідно опису та фіскального чеку 17.07.2019 року [PERSON] на адресу [PERSON] направляла лист про надання банківських реквізитів для повернення коштів в сумі 25000 грн., проте лист залишено без задоволення (а.с.89-90). Статтями 4, 12, 13, 89 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. На виконання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 06.06.2013 року [PERSON] сплатив [PERSON] кошти в сумі 25000 грн., що не заперечує відповідач та її представник. Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 01.03.2017 року вказаний договір визнано недійсним. За таких обставин, вказана сума підлягає поверненню на підставі ст.1212 ЦК України, оскільки на момент звернення до суду кошти не повернуті, отже вимоги позивача щодо повернення вказаної суми є обґрунтованими та доведеними належними, допустимими та достатніми доказами, що проаналізовані вище. Доводи відповідача та її представника про те, що строк повернення коштів не визначено та позивач відмовляється від їх отримання, а тому позов необхідно залишити без задоволення, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не спростовують наявності правових підстав для стягнення коштів. Позов містить вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування коштами на підставі ст.ст.536, 1214 ЦК України. Аналіз розрахунку долученого до позову свідчить, що розмір процентів (у позові) або пені (у розрахунку) визначено з використанням облікової ставки НБУ. Предметом позову по даній справі є стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, набутими відповідачем без достатніх правових підстав. Частиною другою статті 1214 ЦК України з посиланням на статтю 536 ЦК України передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей. За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК України. Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК України. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Отже, висновок про можливість застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковим, оскільки у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а також у законодавстві немає прогалини у цій частині. Таким чином, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування чужими грошовими коштами на суму вказану позивачем у позові та розрахунку, отже позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Позов містить вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача за період із 06.06.2019 року по 28.09.2018 року інфляційних втрат і 3% річних. Відповідно ст.625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних за період із 06.06.2019 року по 28.09.2018 року, проте суд вважає, що інфляційні втрати та 3% річних підлягають стягненню починаючи з 01.03.2017 року, оскільки саме з цього часу виник обов`язок відповідача повернути кошти позивачу, які не повернуто до даного часу, а відповідно порушено права позивача, отже проаналізувавши докази по справі суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача за період із 01.03.2017 року по 28.09.2018 року інфляційних втрат у сумі 4045 грн. (25000 х 116,18 / 100 - 25000), а також 3% річних у сумі 1185,62 грн. (25000 х 3 / 100 / 365 х 577). Викладені вище висновки суду узгоджуються з правовою позицією, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18). Доводи відповідача та її представника про необґрунтованість застосування в даному випадку положень ст.625 ЦК України спростовуються наведеним вище. У позові позивач зазначає про необхідність застосування положення ст.230 ч.1 ЦК України та відшкодування завданих збитків у подвійному розмірі, оскільки відповідач ввела позивача в оману щодо обставин, які мали істотне значення при укладенні договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 06.06.2013 року, проте суд вважає вказані вимоги необґрунтованими. Матеріали справи містять відповідний договір, який свідчить, що позивачу було відомо про існування договору оренди землі між [PERSON] та ПП "Агрофірма "Могутнє", що підтверджується п.3.4 Договору від 06.06.2013 року, де зазначено, що користування земельною ділянкою розпочнеться не пізніше 31.12.2017 року, тобто після закінчення строку дії договору оренди землі між [PERSON] та ПП "Агрофірма "Могутнє". Будь-які докази введення в оману відсутні. Викладене свідчить про необґрунтованість вимог позивача щодо відшкодування завданих збитків у подвійному розмірі. Таким чином, зваживши у сукупності наведені вище докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому позов підлягає частковому задоволенню на суму 30230,62 грн. (25000+4045+1185,62). Вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в сумі 302,31 грн., що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial