Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

26 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 20 липня 2018 року, заяв про відмову від частини позовних вимог від 17 вересня 2018 року та від 10 грудня 2018 року, просив: -визнати незаконним та скасувати договір міни земельних ділянок від 15 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистовим С.Ю. 15 травня 2017 року, зареєстрованого за № 2863,- з моменту укладання; -визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію, проведену приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистовим С.Ю. 15 травня 2017 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1228525263204 на земельну ділянка з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,02 га, розташованої на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області з 15 травня 2017 року, зареєстровано право власності № 20389852 за [PERSON], в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з моменту реєстрації; -визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1438455163204, площа 10,4663 га, дата державної реєстрації земельної ділянки 06.12.2017 р., номер запису про право власності 23947614, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, власник [PERSON], з моменту реєстрації; -визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію іншого речового права №24252508 від 27 грудня 2017 року, договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) серія та номер -, від 26.12.2017р., власник [PERSON], землекористувач [PERSON]. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, передається земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], цільовим призначенням, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,4663 га, що розташована на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, -з моменту реєстрації; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 70 000 грн; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він є єдиним спадкоємцем за законом після померлого брата [PERSON], а тому 05 вересня 2017 року звернувся до Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про прийняття спадкового майна після смерті, оскільки йому було відомо про наявність у останнього земельної ділянки, кад. [NUMBER], загальною площею 5,2196 га, розташованої на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Під час оформлення спадщини йому стало відомо, що вищезазначена земельна ділянка, яка на праві власності належала спадкодавцю, вже перейшла у власність іншій особі. А тому, 21 вересня 2017 року він звернувся до Барвінківського ВП Балаклійського ВП ГУ НПУ в Харківській області з заявою про скоєння злочину, оскільки вважав, що невідомі особи підробили договір міни земельної ділянки, яка належала його матері. 21 вересня 2017 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 статті 358 КК України, було відкрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12017220200000410. Під час вивчення кримінального провадження № 12017220200000410 було отримано копію договору міни земельних ділянок від 15 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області Чистовим С. Ю., зі змісту якого вбачається, що [PERSON] здійснив міну належної йому земельної ділянки, кад.[NUMBER], загальною площею 5,2196 га, розташовану на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, на належну [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,02 га, кад. [NUMBER], розташовану на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Пізніше, відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 11.07.2018 року № 29-20-9,1-5199/19-18, було встановлено, що державним реєстратором на підставі заяви [PERSON] було проведено об'єднання земельних ділянок кад.[NUMBER] та кад. № [NUMBER], що розташовані на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, в одну земельну ділянку за кад.[NUMBER], загальною площею 10,4663 га, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, 26 грудня 2017 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), відповідно до якого остання отримала в користування земельну ділянку, кад.[NUMBER], загальною площею 10,4663 га, розташовану на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Разом з тим, позивач вважає, що вищезазначені договори є незаконними у зв'язку з тим, що вони укладені в період заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), тобто мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, який неодноразово продовжувався шляхом внесення відповідних змін до ЗК України і діє на даний час (п.15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України). [PERSON] зазначає, що міна (обмін) земельних часток (паїв,) відповідно до вимог закону, є цивільно - правовою угодою, яка, однак, може укладатися та реалізовуватись лише у порядку, передбачену Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Міна застосовується лише одноразово при переведені земельної ділянки (паю) з невизначеними межами в закріплену на місцевості земельну ділянку з конкретним цільовим призначенням. Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 17.11.2003 р. № 288 передбачено, що обміненими можуть бути тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай». Громадяни можуть отримувати земельні ділянки у власність з підстав та в порядку, визначеними положеннями ЗК України. Також позивач посилаючись на ст. ст. 32, 56, 62 Конституції України, Постанову Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди», оцінює заподіяну йому моральну шкоду у 70 000 грн., зазначаючи при цьому, що моральна шкода, яка заподіяна йому полягає в тому, що порушено його право на власність, що спричинило моральні та фізичні страждання, пов'язані з набуттям права на спадщину. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] надав пояснення по обставинам справи, зазначивши, що обмін земельних ділянок між [PERSON] і відповідачем [PERSON] проведено в порушення порядку встановленого Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV, і як наслідок укладання та посвідчення правочину відбулося всупереч наявної заборони встановленої пунктом 15 розділу X Перехідних положень ЗК України, що передбачає недійсність такого правочину з моменту його укладання (посвідчення), а укладений правочин - порушує правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права та відноситься до категорії правочинів, що порушують публічний порядок і є незаконним у відповідності до законодавства України. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Їх представник [PERSON] у встановлений строк надала до суду відзив на позов та письмові пояснення. В судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала повністю, зазначила, що вони не ґрунтуються на нормах закону та є безпідставними. Вважає, що обмін між [PERSON] та [PERSON] відбувся вже сформованими земельними ділянками із наявними кадастровими номерами. Тобто, дані правовідносини за своєю суттю не підпадають під правове регулювання Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899 від 01 січня 2019 року, оскільки останній регулює обмін розподілених між власниками, визначених в натурі земельних ділянок, але які ще не зареєстровані відповідне законодавства за власниками, тобто таких земельних ділянок, які не можуть виступати об'єктом цивільних прав згідно чинного законодавства. Стверджує, що правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON], стосовно укладення договору міни, не суперечать підпункту «б» пункту 15 Розділу X Перехідній положень Земельного кодексу України і відповідають приписам ст.ст.203,715,716 ЦК України. Також, представник відповідачів посилалася на п.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якого суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Крім того, за приписами ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В наданих запереченнях на позов представник відповідачів, як на підставу відмови у позовних вимогах посилалася на практику Європейського суду з прав людини, а саме на те, що Європейський суд з прав людини у п. 150 Рішення від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та 1075/16) зазначив, що Держава - відповідач повинна прийняти необхідні законодавчі та/або інші загальні заходи для забезпечення справедливого балансу між інтересами власників сільськогосподарських земель з одного боку та загальними інтересами суспільства з іншого, у відповідності з принципами захисту прав власності в рамках Конвенції. У Рішенні від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та 1075/16), що має статус остаточного 22 серпня 2018 року, Європейська суд з прав людини встановив порушення статті 1 Протоколу №1 (захист власності) відносинах між заявниками і Державою щодо мораторію та його продовження у національному законодавстві (п. 15 розділу X Перехідні положення Земельного кодексу України) стосовно заборони відчуження земель сільськогосподарського призначення, що належать їх власникам. Представник відповідачів [PERSON] також наполягає на тому, що по справі відсутні будь-які підстави для покладання на відповідача цивільної відповідальності за шкоду, у тому числі моральну, оскільки [PERSON] не надано до суду жодного належного та допустимого доказу того, що [PERSON] вчинила якісь неправомірні дії щодо позивача чи його майна. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що позивачем [PERSON] обрано спосіб захисту, який не передбачено чинним законодавством. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Ізюмського нотаріального округу Харківської області Чистов С. Ю. в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідачів, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи суд встановив наступне. Матеріалами справи встановлені наступні фактичні обставини. [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER], на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25 травня 2017 року державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області, належала земельна ділянка, загальною площею 5, 2196 га, кад. № [NUMBER], розташована на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва(а.с.179). З фотокопії договору міни земельних ділянок, посвідченого 15 травня 2017 року та зареєстрованого в реєстрі за №2863 приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області Чистовим С. Ю., вбачається, що [PERSON] та [PERSON], якій на праві приватної особистої власності належала земельна ділянка, загальною площею 0,02 га, кад. № [NUMBER], розташована на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, вчинили обмін належних їм на праві власності земельних ділянок. Міна проводилась з грошовою доплатою в розмірі 65 109 грн. Обмеження на земельні ділянки були відсутні, що було перевірено нотаріусом (а.с.177-178). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 березня 2018 року, індексний номер 116928420, вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,02 га, кад.№ [NUMBER], розташована на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області (а. с. 210). З наданої в. о. начальника Головного управління Держгеокадастру у Харківській області відповіді від 11 липня 2018 року 29-20-9,1-5199/0/19-18 на інформаційний запит №18/07-18 від 09 червня 2018 року, вбачається, що згідно технічної документації із землеустрою щодо об'єднання земельних ділянок (в окрему земельну ділянку) цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, було розглянуто заяву [PERSON], на підставі чого було проведено об'єднання земельних ділянок кад.[NUMBER] та кад.[NUMBER], розташовані на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, в одну земельну ділянку кад.[NUMBER] (а.с.218). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 135784808, від 28 серпня 2018 року, земельна ділянка, кад.[NUMBER], розташована на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, передана в користування [PERSON] на строк 49 років на підставі договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 26 грудня 2017 року (а.с.271-272). З наданої виконуючої обов'язки завідувача Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області копії спадкової справи №160/2017, заведеної після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, вбачається, що [PERSON], позивач по справі, в порядку передбаченому ч.1 ст. 1169 ЦК України, прийняв спадщину, до якої увійшли усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, що визначено ст.1218 ЦК України(а.с.285-289). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], як власник земельної ділянки, загальною площею 5, 2196 га, кад. № [NUMBER], розташованої на території Грушуваської сільської ради Барвінківського району Харківської області, здійснюючи відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, де право власності включає в себе права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, уклав договір міни зазначено майна. Крім того, сторони зазначеного правочину свої обов'язки за договором міни земельних ділянок виконали у повному обсязі, що жодною із сторін спору - позивачем чи відповідачем, в судовому засіданні не оспорювалось. За результатами аналізу встановлених обставин справи можна дійти таких висновків. У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, крім того, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Відповідно до положень ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позивач, як на підстави визнання незаконним договору міни від 15 травня 2017 року, посилався на недотримання в момент вчинення правочину п.15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, та Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», разом з тим, суд прийшов до висновку, що правовідносини стосовно укладення договору міни, що виникли між [PERSON] та [PERSON], не суперечать підпункту «б» пункту 15 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України і відповідають приписам ст.ст. 203, 715, 716 ЦК України, у зв'язку з наступним. Насамперед, варто зазначити, що суд ставиться критично та не бере до уваги посилання відповідача щодо недотримання вимог Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» під час вчинення між [PERSON] та [PERSON] договору міни. Відповідно до ст.79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Як вбачається з ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. А тому, оскільки предметом договору були не земельні частки, а сформовані, в результаті їх виділення внатурі (на місцевості), з моменту присвоєння кадастрового номера, земельні ділянки, а, в свою чергу, Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок їх обміну. З приводу твердження представника позивача, що оскаржуваний договір міни земельних ділянок було укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), передбаченого п. 15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, слід зазначити наступне. Частиною 1 ст. 81 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни України можуть набувати права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором міни. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За правилами ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ч.1 ст. 90 Земельного Кодексу України, до кола прав власників земельних ділянок входить продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її у спадщину. Громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, успадкування, укладання таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЗК України, як то передбачено ст. 131 ЗК України. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються, угоди повинні містити назву сторін; вид угоди; предмет угоди; документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням; зобов'язання сторін. Відповідно до ст. 132 ЗК України, угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 131 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ч.6 ст.715 ЦК України, законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. У відповідності до ст.716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. З огляду на вищевказане, процедура міни вищезазначених земельних ділянок - є законним правом сторін - власників земельних ділянок та на підставі їх вільного волевиявлення може бути використане ними за їх взаємною згодою. Згідно з підпунктом "б" пункту 15 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - 15 травня 2017 року), до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим Законом. Згідно ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї набули статусу частини національного законодавства. Згідно ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Закон прямо визначає, що якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Згідно ст. 1,17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з правлюдини» та ч.4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Відповідно, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини є частиною українського законодавства. Уся без винятку практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні, вона має пріоритет у застосуванні. ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст.1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. На відміну від розуміння інституту права власності, характерного для України, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» набагато ширше й у контексті ст.1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно», але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи). ЄСПЛ виходить із того, що положення ст.1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожна фізична або юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення не применшують права держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». У рішенні по справі «Гайдук та інші проти України», ЄСПЛ зазначив, що стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми. Перша норма загального характеру викладає принцип поваги до власності; вона сформульована в першому реченні першої частини. Друга норма стосується позбавлення власності за певних умов; вона сформульована в другому реченні тієї самої частини. Щодо третьої норми, то нею визнається можливість держави регулювати використання майна відповідно до загальних інтересів та із запровадженням законів, які держави вважають необхідними для цього. У частині другій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться лише про право держави забезпечувати виконання таких законів, які є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном. Натомість можливість існування обмежень правомочностей власника щодо розпорядження належним майном Конвенцією не передбачена. Європейський суд з прав людини наголошував, зокрема, на тому, що необхідною ознакою майна є його відчужуваність, що ґрунтується на висловленій у Рішенні ЄСПЛ правовій позиції, згідно з якою «право відчужувати власність є традиційним і фундаментальним аспектом власності» («Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium), рішення від 27 квітня 1979 року, п.50,63). Право відчужувати належні громадянам земельні ділянки закріплено , як вже зазначалось вище, ч. 1 статті 90 ЗК України. Разом з тим, мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, що передбачений пунктами 14,15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, обмежує конституційні права громадян України щодо можливості відчуження належних їм на праві приватної власності земельних ділянок, які гарантуються Конситуцією України і нормами Земельного кодексу України, та суперечить статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Outcome: dismissed