Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

05 липня 2016 року СТОВ «Цукровик» звернулось до суду з зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.10.2006 року між СТОВ «Цукровик» та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки терміном на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,69 га, яка знаходиться на території Антонівської сільської ради Варвинського району, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. Позивач з моменту укладення договору до даного часу користується зазначеною земельною ділянкою, яка на даний час засіяна позивачем. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області Якименко Іриною Вікторівною, на підставі рішення від 06.05.2016р., індексний номер 29519608, було зареєстровано речове право оренди на підставі договору оренди земельної ділянки площею 3,69 га із кадастровим номером [NUMBER], укладений між [PERSON] та ТОВ «Агрокім» від 29.04.2016р., номер запису про інше речове право 14424249. Зважаючи на те, що відповідачі уклали оспорюваний договір не зважаючи на те, що попередній договір є чинним для обох сторін, оспорюваний договір впливає на інтереси позивача та фактично перешкоджає користуванню та володінню орендованою земельною ділянкою, суперечить чинному законодавству а його реєстрація проведена з порушення норм закону, представник позивача просив суд визнати недійсним з моменту вчинення договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,69 га, яка знаходиться на території Антонівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області, кадастровий номер: [NUMBER], що укладений між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Агрокім» від 29.04.2016р., речове право оренди щодо якого зареєстровано державним реєстратором Прилуцької районної державної адміністрації Якименко Іриною Вікторівною за номером запису : 14424249 та стягнути з відповідачів, в рівних частках по 689,00 грн. з кожного в рахунок відшкодування сплаченого ним судового збору. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. В судове засідання, призначене 18.07.2016 року та 26.07.2016 року відповідач [PERSON] не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не подав, про день місце та час розгляду справи повідомлявся судовими повістками, які 09.07.2016 року та 21.07.2016 року отримав особисто. В судове засідання призначене 18.07.2016 року та 26.07.2016 року представник відповідача ТОВ «Агрокім» не з'явився, посилаючись на те, що представник відповідача - начальник юридичного відділу - [PERSON] перебуває у щорічній відпустці, а 25.07.2016 року у відрядженні, втім, належним чином посвідчених документів, на обґрунтування причини неявки не надало. Більш того, зважаючи на те, що відповідач є юридичною особою, і її представником є директор підприємства, або будь-яка особа уповноважена на це, суд вважає причини неявки представника відповідача такими, що не можуть визнаватись поважними. Представник відділу Держгеокадастру у Варвинському районі Чернігівської області Карпусь В.Г. в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи заїї відсутності. Представник третьої особи - Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області в судове засідання не з'явився. Про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку розгляду справи третьою особою подано заяву про розгляд справи за їх відсутності. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно зі ст.125 ЗК України (в редакції від 31.03.2006р.) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Відповідно до ст.ст.18,20 Закону України "Про оренду землі" (ред. до 01.01.2013р.) - договір оренди землі підлягає державній реєстрації та набирає чинності після його державної реєстрації. Статтею 202 ЗК України (ред. до 01.01.2013р.) передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснювалась у складі державного реєстру земель, що складався з двох частин: книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку. Ця ж стаття ЗК України в редакції від 07.07.2011р. передбачала, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом. Наказом Державного комітету України по земельним ресурсам №135 від 23.05.2003 р. "Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру та удосконалення структури державного підприємства" Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", зареєстрованим МЮУ 27 травня 2003р. за №408/7729, встановлено, що реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди землі здійснює державне підприємство "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", на який було покладено повноваження щодо ведення державного реєстру земель. Пунктом 3.2 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99р. №43, зареєстрованої МЮУ 04 червня 1999р. за №354/3647 (ред. до 20.04.2010р.) передбачено, що Державна реєстрація державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі здійснюється структурними підрозділами вказаного Центру ДЗК при Держкомземі України. Відповідно до ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Судом встановлено, що 05.10.2006 року між СТОВ «Цукровик» та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки терміном на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,69 га, яка знаходиться на території Антонівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER] (а.с.9-10). Вказаний договір було зареєстровано в Варвинському районному відділі Чернігівської регіональної філії ДЗК 10 січня 2007 року, що підтверджується витягом з державного земельного кадастру (а.с.12) та відміткою на договорі. Згідно акту прийому -передачі земельної ділянки (об'єкта оренди) що надається в оренду від 05.10.2006 року власник земельної ділянки гр. [PERSON] передав СТОВ «Цукровик» в оренду терміном на 10 років земельну ділянку, яка розташована на території Антонівської сільської ради площею 3,69 га (а.с.11). 29 квітня 2016 року між [PERSON] як орендодавцем та ТОВ «Агрокім» як орендарем укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], строком до 31 грудня 2026 року (а.с. 49 - 51). Актом прийому передачі від 29 квітня 2016 року земельна ділянка була передана орендарю (зворот а.с. 51). Відповідно до ст. 126 ЗК України право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З 2013 р. державну реєстрацію прав на земельні ділянки покладено на Укрдержреєстр, повноваження якого закріплено в Положенні про Державну реєстраційну службу, затвердженому Указом Президента України від 06.04.2011р. за № 401/2011р., тобто Державний земельний кадастр функціонує паралельно із Державним реєстром речових прав на нерухоме майно. Діяльність органів державної реєстрації речових прав з 01.01.2013р. регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ч.1 ст.9 якого передбачено право державного реєстратора запитувати від органів виконавчої влади відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у т.ч. земельні ділянки. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області Якименко Іриною Вікторівною, на підставі рішення від 06.05.2016р., індексний номер 29519608, було зареєстровано речове право оренди на підставі договору оренди земельної ділянки площею 3,69 га із кадастровим номером [NUMBER], укладений між [PERSON] та ТОВ «Агрокім» від 29.04.2016р., номер запису про інше речове право 14424249. В розумінні ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності У відповідності до ст.5 ЗУ «Про оренду землі» орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Стаття 13 ЗУ «Про оренду землі визначає поняття договору оренди землі , як договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно до ст.24 ЗУ «Про оренду землі» орендодавець зобов'язаний зокрема при передачі земельної ділянки в оренду забезпечувати відповідно до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки та не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. В свою чергу орендар земельної ділянки, відповідно до ст. 25 згадуваного закону має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону, що закріплено у ст. 27 ЗУ «Про оренду землі». Згідно до ч.1 ст. 1 Протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 статті 152 Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів. Таким чином, відповідачі укладаючи другий договір оренди земельної ділянки фактично порушили право позивача на володіння і користування орендованою ним за чинним договором оренди земельною ділянкою, що був укладений раніше, позбавивши його права самостійного господарювання на землі, отримання продукції і доходів. Більш того, суд вважає, що існування одночасно двох правочинів щодо одного об'єкту договору та зобов'язань, суперечить законодавству України та породжує наслідки зобов'язань по цим договорам одночасно. Отже, зважаючи на те, що право оренди попереднього орендаря підлягає захисту на рівні із правом власності, суд вважає, що дії відповідачів при укладанні договору суперечили зокрема ЗУ «Про оренду землі», і відповідно порушені права позивача підлягають захисту. Досліджуючи обставини реєстрації оспорюваного договору суд вказує наступне. Відповідно до п.5 ч.1 ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі наявних суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно у державній реєстрації прав може бути відмовлено, а відповідно до ч.2 ст.24 зазначеного вище Закону за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Згідно з роз'ясненням Державної реєстраційної служби України №2951/05-15-13 від 06.08.13 р. "Щодо запобігання випадків подвійної реєстрації прав оренди на земельну ділянку за різними правонабувачами" встановлено, що з метою недопущення одночасного існування державної реєстрації декількох прав оренди на одну земельну ділянку, у випадку проведення державної реєстрації права оренди на земельну ділянку державний реєстратор повинен запитувати інформацію про наявність або відсутність зареєстрованих договорів у органів, які здійснювали їх державну реєстрацію до 01.01.2013 р. Оскільки в даному випадку речове право що виникло раніше реєструвалось в ДЗК, відомості з ДЗК були надані реєстратору, однак останній не перевірив наявність іншого речового права, а за наявності умови з боку Держави щодо необхідності реєстрації переходу речового права та відповідного контролю за цими діями, суду вважає, що у державного реєстратора було достатньо можливостей для з'ясування підстав та безпосередньо відмови у здійсненні державної реєстрації оспорюваного договору, втім причини нездійснення цих дій суду не зрозумілі. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування на підставі рішення суду зокрема, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зважаючи на наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Судові витрати слід покласти на відповідачів в рівних частках.

Outcome: approved