Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Повного товариства "Ломбард Оскар" про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, нарахування та сплату єдиного соціального внеску за період роботи та стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Позов мотивовано тим, що позивач з 25.09.2018 року по 21.08.2020 року працював в ПТ «Ломбард Оскар» на посаді старшого касира-експерта, відповідно до наказу №38-п від 25.09.2018 року. 21.08.2020 року позивач звільнений за угодою сторін відповідно до наказу №33-к від 21.08.2020 року. Під час звільнення, з позивачем не було проведено остаточний розрахунок по заробітній платі, не було виплачено грошову компенсацію за всі не використані дні відпустки. Також відповідач не сплачував єдиний соціальний внесок за позивача з листопада 2019 року. Позивач зазначає, що за період його роботи у ПТ «Ломбард Оскар» утворилась заборгованість перед ним по заробітній платі за період з листопада 2019 року по серпень 2020 року у сумі орієнтовно 4 200 грн. (листопад 2019) + 4 200 (грудень 2019) + 4 730 грн. (січень 2020) + 4 730 грн. (лютий 2020) + 4 723 грн. (березень 2020) + 4 723 грн. (квітень 2020) + 4 723 грн. (травень 2020) + 4 723 грн. ( червень 2020) + 4 723 грн. (липень 2020) + 4 723 грн. (серпень 2020) = 46\~198 грн. Розрахунок позивачем зроблено виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Також, позивач зазначає, що у довідці форми ОК-5 ПФУ індивідуальні відомості про застраховану особу міститься інформація, що вказана заробітна плата нараховувалась, але не виплачувалась до березня 2020 року включно. З березня 2020 року заробітна плата відповідно до довідки форми ОК-5 не нараховувалась та не виплачувалась. Заробітна плата позивачу начислялась на банківську картку, однак з листопада 2019 року нарахування перестали надходити. Також при звільненні, ПТ «Ломбард Оскар» позивачу не виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 48 днів в період з 25.09.2018 року по 21.08.2020 року. Окрім того, відповідачем не проводились відрахування єдиного соціального внеску до Пенсійного фонду за позивача за період з листопада 2019 року по серпень 2020 року, що в свою чергу перешкоджало нарахування стажу та отримання у майбутньому належного пенсійного забезпечення. Середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 17\~189,92 грн., відповідно до формули розрахунку за вересень жовтень 2019 року: (4 200+4\~200) грн. : (21+22)=195,34 грн. Позивач також зазначає, що із дня його звільнення з посади - 21.08.2020 року по день звернення до суду із даним позовом, минуло 88 робочих дні *195,34 грн. = 17\~189,92 грн. У звязку із викладеним вище, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, нарахування та сплату єдиного соціального внеску за період роботи та стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з ПТ «Ломбард Оскар» і судових витрат. Ухвалою суду від 04.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] , підтримав заявлені вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надано відзив від відповідача в якому він заперечує щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні. Заяв та клопотань про розгляд справи за його відсутності, до суду не надав. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини першої\~статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~ \~ \~ \~Таким чином, з урахуванням приписів статей\~223,\~280 ЦПК України\~суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 26.04.2018 року позивач прийнятий на роботу в ПТ «Ломбард Оскар» на посаду старшого касира-експерта, відповідно до наказу №38-п від 25.09.2018 року. 21.08.2020 року позивача звільнено з роботи за угодою сторін за наказом №33-к від 21.08.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки. Та копією наказу про звільнення з роботи. Як вбачається із довідки з Пенсійного фонду України форми ОК-5 позивачу нарахована заробітна плата в період з квітня 2018 року по березень 2020 року. В період з квітня 2020 року по грудень 2020 року зарахувань по заробітній платі позивачу не надходило. Згідно виписки з карткового рахунку [PERSON] , нарахування заробітної плати здійснювалось йому на картковий рахунок. Частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За правилом частини 2 цієї ж статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Із аналізу вищевказаної норми законодавства випливає, що законодавець розділяє строки звернення до суду залежно від характеру вимог, які виникають у межах трудового спору. У випадку звернення позивача з вимогою про стягнення заробітної плати такий строк не обмежено. Натомість у випадку подання позову, який містить інші вимоги, що виникають із трудових правовідносин, застосуванню підлягатимуть положення частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, згідно яких строк звернення до суду становить 3 місяці, з дня, коли особа дізналася про порушення свого права. Обґрунтованим видається твердження про те, що на вимогу про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні поширюватиметься дія норми саме частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України. Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування законодавства у тотожних правовідносинах, а саме, у постанові Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року по справі №369/5652/16-ц вказано: «Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №369/10046/18 (провадження № 61- 9664сво19).» Отже, наведений висновок Верховного Суду щодо застосування норми статті 223 Кодексу законів про працю України вказує на неможливість нарахування та стягнення заробітної плати за весь час затримки розрахунку у разі звернення позивача за такою вимогою до суду у строк, який перевищує 3 календарні місяці. Більше того, щодо вирішення спорів у тотожних правовідносинах наявний також висновок Великої Палати Верховного Суду. Так, у постанові від 30 січня 2019 року по справі №910/4518/16 останньою було зазначено: Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.» Варто також наголосити, що початком тримісячного строку, передбаченого частиною 1 статті 223 Кодексу законів про працю України слід вважати момент стверджуваного припинення трудових відносин, як момент необхідності проведення розрахунку. Відповідні правозастосовчі орієнтири щодо такого висновку наявні у вищезгаданій постанові Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року по справі №369/5652/16-ц. Суд зазначає, що позивачем не було заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку для подання позовної заяви до суду в частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, отже підстав для його поновлення суд не вбачає. Згідно\~ст. 81 ч. 1 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вимога позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 25.09.2018 року по 21.08.2020 року в кількості 48 календарних днів також не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 24 Закону України\~"Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Судом встановлено, що роботодавець (відповідач) не мав наміру продовжувати трудові відносини з працівником [PERSON] (позивачем) після звільнення, про що свідчить видача наказу №33-к від 21.08.2020 року.\~Тобто, між сторонами не виникли безстрокові трудові правовідносини. Стаття 9 частина 1 пункт 3 Закону України\~"Про відпустки" передбачає, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (ст. 6 цього Закону), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Оскільки за [PERSON] в період з 21.08.2020 р. по день звернення до суду із даним позовом місце роботи (посада) не зберігалось, підстав для стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки суд не вбачає. Згідно\~ст. 117 ч. 1 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом не встановлено наявності порушень відповідача по виплаті розрахунку при звільненні позивача [PERSON] , позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка є похідною від вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку (підстав для задоволення яких суд не вбачає), задоволенню також не підлягає. Судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають залишенню за позивачем.

Outcome: dismissed