Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач вернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що СГВК «Лідія», згідно положень Статуту, є правонаступником КСП «Лідія», яке в свою чергу є правонаступником колгоспу ім. Кірова, в обсягах частини майна, що перейшло до сільськогосподарського виробничого кооперативу. В 1979 році колгоспом ім. Кірова збудовано 16-ти квартирний житловий будинок по [ADDRESS] для спеціалістів та колгоспників, який 09.08.1979 року державною комісією введений в експлуатацію, що підтверджується актом, затвердженим рішенням виконавчого комітету Скадовської районної ради народних депутатів №441/19 від 28.09.1979 року. На підставі рішення виконавчого комітету Новомиколаївської сільської ради №47 від 22.09.1993 року «Про видачу реєстраційного посвідчення на 16-ти квартирний житловий будинок" Скадовським БТІ 21.10.1993 року на спірний будинок видано реєстраційне посвідчення на ім`я колгоспу ім. Кірова. Будинок знаходиться на балансі СГВК «Лідія». 19.04.2013 року Реєстраційною службою Скадовського районного управління юстиції Херсонської області проведена державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за СГВК «Лідія» та видано свідоцтво про право власності. Згідно рішення членів правління СГВК «Лідія» 25.06.2003 року (протокол № 10) [PERSON] була прийнята на роботу на посаду юриста з виконанням обов`язків секретаря правління. Цим же рішенням правління вирішено надати [PERSON] для проживання на договірній основі квартиру [ADDRESS] . 13.08.2003 року не отримавши ордер у Новомиколаївської сільській раді [PERSON] разом зі своєю донькою, [PERSON] , [INFO] , зареєструвалась у спірній квартирі, як особи що мають постійне місце проживання, а 01.10.2003 року всупереч вимогам чинного законодавства з дозволу Новомиколаївської сільської ради та за згодою [PERSON] , в квартирі був зареєстрований її співмешканець [PERSON] , відповідач у справі. 07.11.2003 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на " [PERSON] ". Після вселення в квартиру [PERSON] неодноразово запрошувалась в бухгалтерію та профспілковий комітет кооперативу для укладення договору найму житла, однак під різними приводами договір найму нею підписаний не був. В зв`язку з невиходом [PERSON] на роботу, рішення правління від 18.03.2005 року (протокол спільного засідання профспілкового комітету та правління СГВК "Лідія" № 3 від 18.03.2005 року) її було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗОТ України за прогули без поважної причини. За адресою проживання [PERSON] позивачем неодноразова надсилались листи з вимогою укласти договір найму квартири та погасити заборгованість по квартирної платі, яка не сплачувалась з 2005 року і по цей час. Також, надсилались пропозиції щодо викупу квартири у приватну власність, проте більшість листів повертались з відміткою, що адресат відсутній, або ж відмовився від отримання поштової кореспонденції. На протязі 2015-2020 років позивач неодноразова звертався до ПАТ ЕК "Херсонобленерго", ПАТ "Херрсонрегіонгаз" та до комунального підприємства "Новомиколаївське джерело" із запитами про надання інформації щодо стану розрахунків за спожиті електроенергію, природний газ, та пітну воду. З відповідей на запити, які надійшли до позивача, вбачається що у вказаному періоді плата за спожиті послуги не вносилась, а споживання електроенергії і природного газу відбувалось у малій кількості, яке свідчить, що у квартирі постійно ніхто не проживає. Позивачем була створена рішенням правління від 06.03.2017 року (протокол № 1) комісія з залученням депутата сільської ради щоб перевірити технічний і санітарний стан квартири, встановити інформацію про осіб, що в ній проживають, наявність боргів перед ОСІБ "Приват" та заборгованість по комунальним послугам. Зі складених комісією за результатами перевірок актів вбачається, що в належної позивачу квартирі, що надавалась для проживання [PERSON] , ніхто не проживає. На запит позивача Новомиколаївська сільська рада повідомила, що [PERSON] знята з реєстрації у квартирі [ADDRESS] з 08.09.2016 року; [PERSON] знята з реєстрації у квартирі [ADDRESS] з 22.07.2012 року; до теперішнього часу у квартирі [ADDRESS] з 01.10.2003 року зареєстроване місце проживання [PERSON] , відповідача у справі. Таким чином, на даний час наймач квартири [PERSON] та її донька [PERSON] за власною ініціативою зняті з реєстрації в квартирі, проте в квартирі значиться зареєстрованим, але там не проживає, [PERSON] , який взагалі немає ніякого відношення до цього житла. З зазначених підстав, позивач вважає що відповідач втратив право проживання в належної позивачу квартирі, оскільки не проживає в ній більш як 5 років без поважних причин. Просить суд усунути перешкоди у користуванні належної йому квартири шляхом позбавлення [PERSON] права користування жилим приміщенням (квартирою), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] надіслав до суду поштою відзив на позовну заяву в якій зазначив про те, що квартира була надана його дружині [PERSON] на сім`ю із трьох осіб - доньці [PERSON] і йому, як чоловіку в цивільному шлюбі. На даний час в квартирі зареєстрований та проживає тільки він. Але через неможливість працевлаштування за місцем постійного проживання він був змушений поїхати до міста Дніпра і там працевлаштуватися тимчасово, але через шість місяців повертається до місця свого постійного проживання, де живе також його старенька мама, догляд за якою він здійснює. Іншого житла у нього немає, комірне за квартиру сплачує вчасно, неодноразово приймав участь в благоустрою будинку, надавав гроші на придбання шиферу на ремонт даху будинку, встановив за власні кошти лічильники на воду і газ. Також відповідач зазначив що на даний час він є співвласником майна КСП, в тому разі і спірної квартири [ADDRESS] , оскільки він на підставі договору дарування від 25.02.2005 року є власником майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства - СГВК "Лідія". Він не укладав з позивачем договір найму, а тому він безпідставно посилається на норми законодавства, які розповсюджуються лише на правовідносини з договорів найму. Вважає що вимоги позивача викладені в позовної заяві є безпідставними та невиправданим втручанням у його право на повагу до житла. Просив суд відмовити позивачу в позовних вимогах повністю. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 05.11.2020 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 23.03.2021 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання представник позивача адвокат Охлопков О.І. не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленім про час та місце розгляду справи, в судове засіданні не з`явився. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши позовну заяву та відзив на позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено що 19.04.2013 року Реєстраційною службою Скадовського районного управління юстиції Херсонської області проведена державна реєстрація права власності на квартиру адреса: [ADDRESS] за СГВК «Лідія», на підставі акту приймання в експлуатацію закінченого будівництвом 16 квартирного жилого дома в колгоспі ім. Кірова від 09.08.1979 року. На підставі рішення членів правління СГВК «Лідія» від 25.06.2003 року (протокол № 10) [PERSON] була прийнята на роботу на посаду юриста з виконанням обов`язків секретаря правління. Цим же рішенням правління [PERSON] надано для проживання на договірної основі квартиру [ADDRESS] . 13.08.2003 року [PERSON] разом зі своєю донькою, [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані у спірної квартирі. 01.10.2003 року в квартирі [PERSON] був зареєстрований її співмешканець [PERSON] . В заяві реєстрації за місцем проживання від 01.10.2003 року як підстава для вселення і проживання зазначено: «згода дружини у власну квартиру». Згода справжнього власника квартири відсутня. 07.11.2003 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на " [PERSON] ". Відповідно до листів Новомиколаївської сільської ради від 22.06.2017 року в квартирі [ADDRESS] [PERSON] знята з реєстрації з 08.09.2016 року, а [PERSON] знята з реєстрації з 22.06.2012 року, [PERSON] зареєстрований в квартирі по теперішній час. Згідно листів ПАТ ЕК "Херсонобленерго", ПАТ "Херсонгаз" та до комунального підприємства "Новомиколаївське джерело" на запити позивача про надання інформації щодо стану розрахунків за спожиті електроенергію, природний газ, та питну воду споживачем квартири [ADDRESS] , вбачається, що: - споживання природного газу для побутових потреб за даною адресою не використовується з 07.02.2015 року по 31.08.2020 року, заборгованість за використаний природний газ відсутня (лист АТ "Херсонгаз" від 08.09.2020 року № ); - між [PERSON] та Скадовським РЕЗ і ЕМ договір про користування електричної енергії не укладався. За 2016 рік споживач ви користував 21 кВт, у 2017 році електроенергії споживачем взагалі не використовувалось. Заборгованості станом на березень 2018 року у споживача не має, так як відсутнє споживання за даною адресою (листи ПАТ ЕК Обленерго від 17.07.2017 року, від 26.10.2017 року, від 17.04.2018 року);. - договір з [PERSON] про надання послуг з водопостачання в квартиру [ADDRESS] не укладався. За 2016-2019 роки платежі за використану воду до КП "Новомиколаївське джерело" не надходили. В зв`язку з тим, що в даної квартирі ніхто не проживає, заборгованості по воді немає (листи КП "Новомиколаївське джерело" від 04.07.2017 року № 18 та від 21.09.2019 року № 6). За адресою проживання [PERSON] позивачем неодноразова надсилались листи з вимогою укласти договір найму квартири та погасити заборгованість по квартирної платі, яка не сплачувалась з 2005 року. Також, надсилались пропозиції щодо викупу квартири у приватну власність, проте більшість листів повертались з відміткою, що адресат відсутній, або ж відмовився від отримання поштової кореспонденції (листи позивача від 10.02.2016 року, від 20.05.2017 року, від 20.06.2017 року). Позивачем була створена рішенням правління від 06.03.2017 року (протокол № 1) комісія з залученням депутата сільської ради щоб перевірити технічний і санітарний стан квартири, встановити інформацію про осіб, що в ній проживають, наявність боргів перед ОСІБ "Приват" та заборгованість по комунальним послугам. Зі складених комісією за результатами перевірок актів вбачається, що в належній позивачу квартирі, що надавалась для проживання [PERSON] , ніхто не проживає (акт від 09.03.2017 року, від 13.03.2017 року, від 24.03.2017 року, від 05.04.2017 року, від 16.05.2017 року, 19.06.2017 року). Згідно договору дарування від 25.02.2005 року відповідач є власником майнового паю члена колективного сільськогосподарського підприємства - СГВК "Лідія". Суд оцінюючі надані сторонами докази дійшов до наступних висновків. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Позивачем доведений факт не проживання відповідача у спірної квартирі в період з 2015 року по даний час належними та достовірними доказами, а саме: листами Новомиколаївської сільської ради від 22.06.2017 року про зняття з реєстрації в квартирі [ADDRESS] [PERSON] з 08.09.2016 року та [PERSON] з 22.06.2012 року, але [PERSON] зареєстрований в квартирі по теперішній час; актами комісії позивача про не проживання відповідача в квартирі; листами в ПАТ ЕК "Херсонобленерго", ПАТ "Херсонгаз" та до комунального підприємства "Новомиколаївське джерело" про відсутність споживання електроенергії, природного газу та пітної воду споживачем квартири [ADDRESS] за період з 2015 року по теперішній час. Факт не проживання відповідачем у зазначений період визнаний ним у відзиву на позовну заяву, де він зазначає, що через неможливість працевлаштування за місцем постійного проживання він був змушений поїхати до міста Дніпра і там працевлаштуватися тимчасово, але через шість місяців повертається до місця свого постійного проживання, де живе також його старенька мама, догляд за якою він здійснює. Суд не приймає доводи відповідача про поважність його не проживання у квартирі [ADDRESS] в цей період, оскільки критично оцінює його доводи про тимчасове працевлаштування в м. Дніпро в період з 2015 року по теперішній час, тобто більш як 7 років, оскільки відповідно до п. 1 Указу Президії Верховної ради СРСР від 24.09.1974 року, в редакції від 04.04.1991 року, тимчасовими робітниками і службовцями вважаються робітники і службовці, прийняти па роботу на строк до двох місяців, а для заміщення тимчасово відсутніх працівників, за якими зберігається їх місце роботи (посада), - до чотирьох місяців. Крім того, відповідачем не надано суду доказів його працевлаштування в цей період. . К доводам відповідача про те, що він через шість місяців повертається до місця свого постійного проживання суд також відноситься критично, оскільки суд вважає, що таким способом відповідач намагається довести що він не проживав у квартирі менше 6-ти місяців і тому не втратив право користування цим житлом, але доказів на підтвердження цих обставин позивач не надав. Крім того, відповідач вважає себе не наймачем квартири, а співвласником квартири, оскільки йому належить на праві власності майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства - СГВК "Лідія". Тому він, як співвласник квартири, відмовився на вимогу позивача укладати договір найму квартири. Суд вважає позицію відповідача про належність йому спірної квартирі на праві спільної часткової власності на підставі належного йому майнового паю помилковою, оскільки відповідно до діючого законодавства власник майнового паю не має правових підстав для визнання за ним права власності на об`єкти житлового фонду. Так, відповідно до ст. 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» об`єкти житлового фонду, що не підлягають паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передачі на баланс підприємств-правонаступників, підлягають безоплатній передачі до комунальної власності в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, позивачем надано суду достатньо доказів, що відповідач без поважних причин не проживає у належної позивачу квартирі більш як шість місяців. Твердження відповідача про те, що він не проживав у квартирі тільки менш як шість місяців і тому не втратив права користуватися цим житлом та про те, що він є співвласником квартири судом до уваги не приймається, оскільки відповідачем не доведені зазначені обставини Суд, всебічно з`ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved