Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в особі Відділення № 12 ВАТ КБ «Надра» Луганське РУ в м.Сєвєродонецьку про визнання частково недійсним кредитного договору № ПК 158/08-12 від 18.06.2008 року кредиту фізичної особи під заставу нерухомості. В обґрунтування позов вказує, що 18.06.2008 р. вона уклала з [PERSON] акціонерним товариством комерційним банком «Надра» в особі начальника відділення № 12 ВАТ КБ «Надра» ЛРУ [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 1-11-399 від 14.01.2008 р. кредитний договір № ПК 158/08-12 кредиту фізичній особі - під заставу нерухомості, згідно з умовами якого банк надав їй кредит в сумі 16368,80 доларів США, а вона зобовязалася в порядку, передбаченому Кредитним договором, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 14,49 % річних та кінцевий термін погашення кредиту до "16" червня 2023 року. Комісія за розрахунки за цим Договором складає 3,6 % відсотків від суми виданих коштів. Текст зазначеного договору, складений відповідачем, містить положення, які значно погіршили її становище як споживача за споживчим кредитом по відношенню до умов, встановлених діючим законодавством України, а саме: відповідач, надавши кредит у доларах США, порушив норми статті 99 Конституції України, статті 524 Цивільного кодексу України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст.ст.6, 7 Постанови Національного банку України № 200 від 30.05.2007 р. «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», тому вважає, що використання відповідачем долара США як предмету кредитування за споживчим кредитом є внесенням в кредитний договір умови, яка є дискримінаційною (такою, що в супереч принципу добросовісності, має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків їй на шкоду, що значно погіршує становище позивача як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає їй право як позивачу відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним. Тому, посилаючись на зазначене, а також те, що не було отримано відповідної індивідуальної ліцензії, позивач звернулася з даним позовом до суду і просить визнати частково недійсним кредитний договір № ПК 158/08-12 від 16.06.2008 р. кредиту фізичній особі - під заставу нерухомості, а саме: фізичній особі - під заставу нерухомості, укладений між нею та [PERSON] акціонерним товариством «Надра» у особі відділення № 12 ВАТ KB «Надра» Луганське РУ в м.Сєвєродонецьку, а саме п. 1.1 в частині надання позивачу [PERSON] надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 16368,80 доларів США; зобовязати відповідача [PERSON] акціонерне товариство «Надра» у особі відділення № 12 ВАТ КБ «Надра» Луганське РУ в м.Сєвєродонецьку зробити належний перерахунок за кредитним договором ПК 158/08-12 від 16.06.2008 р. виходячи з того що офіційний курс гривні по відношенню до 100 доларів США станом на 18.06.2008 р. дорівнювали 485,43 гривням України. Позивач, представник позивача в судове засідання не зявились, надавши суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі. Заперечень щодо заочного розгляду справи суду не надано. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено що, 18.06.2008 р. між позивачем та [PERSON] акціонерним товариством комерційним банком «Надра» в особі начальника відділення № 12 ВАТ КБ «Надра» ЛРУ [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 1-11-399 від 14.01.2008 р. кредитний договір № ПК 158/08-12 кредиту фізичній особі - під заставу нерухомості, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредит в сумі 16368,80 доларів США, а позивач зобовязалася в порядку, передбаченому Кредитним договором, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 14,49 % річних та кінцевий термін погашення кредиту до 16 червня 2023 року. Комісія за розрахунки за Договором складає 3,6 % відсотків від суми виданих коштів. Предмет Договору 16368,80 дол. США, які банк надав позивачу (п.1.1 Договору). Цільове використання Кредиту: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 18 червня 2008 p., що укладений між Позичальником та [PERSON], згідно якого Позичальник придбає у власність нерухоме майно (квартира), що знаходиться за адресою м.Сєвєродонецьк. Луганська область, шосе Будівельників[ADDRESS] (п.1.2 Договору). Процентна ставка за користування кредитом встановлено 14,49 % річних (п.1.3 Договору). Строк надання кредиту до 16 червня 2023 року (п.1.4 Договору). Комісія за розрахунки за Договором складає - 3,6 % від суми виданих коштів зазначених в п. 1.2. за винятком виданої на оплату цієї комісії (п.1.5 Договору). Як вбачається з позовної заяви позивач в обґрунтування позовних вимог про визнання частково недійсним кредитного договору посилається на ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Статтею 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Підставами для визнання частково недійсним оспорюваного договору позивач зазначає те, що умовами договору передбачено валюту кредитування, валюту повернення кредитних коштів у доларах США, надання ПАТ КБ «Надра» кредиту без відповідної банківської ліцензії. Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту ст.1054 ЦК України можна дійти висновку, що однією з істотних умов кредитного договору є валюта кредитування, валюта повернення кредитних коштів та відсотків за його користування. З договору від 18.06.2008 р. № ПК 158/08-12 вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній валюті або в іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п."в" ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банком України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для надання банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому законом порядку. Згідно ч.2 ст.44 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютні регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Відповідно до п.2 ст.5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Як вбачається з ліцензії, яка видана ВАТ КБ "Надра" Національним Банком України під №21 від 23.08.2002 року та дозволом №21-2 та додатку до дозволу №21-2 від 04.11.2005 року, що розміщено на офіційному сайті НБУ, банк має право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема надавати кредити в іноземній валюті. А відтак ВАТ КБ "Надра" мав право укладати кредитні договори, видавати кредити та відповідно вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті. Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, позивач був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування. Як вбачається з оспорюваного договору, сторони на момент його укладення визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Підписанням кредитного договору № ПК 158/08-12 позичальник підтвердив, що банк належним чином ознайомив його із умовами кредитного договору. В п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року надане роз'яснення про те, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також отримання кредиту в національній валюті. Отже перед укладенням оспорюваного позивачем кредитного договору, банк на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надав позивачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позичальник засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання кредиту, а отже - попереджений про валютні ризики під час виконання зобов'язань за договором. За таких обставин, з огляду на вищезазначене, суд вважає за необхідне в задоволенні заявлених вимог відмовити. Оскільки позивача при зверненні до суду було звільнено від сплати судового збору, у відповідності до ст.88 ЦПК України судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed