Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач ПАТ «Український професійний банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ПП МПП «Віас», [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.12.2010 року між ПАТ «Український професійний банк» та ПП МПП «Віас» був укладений Договір про надання кредиту № 357 зі змінами та доповненнями, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 1000000, 00 грн. терміном до 25.12.2015 року зі сплато відсотків у розмірі 22 % річних. На виконання умов договору Банк перерахував на рахунок МПП грошові кошти у розмірі 1000000, 00 грн. Однак, в порушення умов кредитного договору відповідач невчасно та не у повному обсязі здійснює повернення наданих йому кредитних коштів, а також не сплачує проценти за користування кредитними ресурсами та пеню. Крім того, в забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між Банком та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відповідно були укладені Договори поруки від 28.12.2010 року. Відповідно до умов вказаних договорів відповідачі взяли на себе зобов»язання у повному обсязі відповідати перед Банком, як солідарні боржники за кредитним договором у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Але поручителями зобов»язання за договорами також не виконуються. Банк неодноразово звертався до відповідачів із вимогою погасити заборгованість, але до цього часу зобов»язання відповідачами не виконані. Станом на 27.08.2015 року у відповідачів перед Банком існує заборгованість у розмірі 967176, 00 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 967176, 00 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою суду від 18.08.2016 року провадження по справі у частині позовних вимог ПАТ «Український професійний банк» до Приватного підприємства «Мале приватне підприємство «ВІАС» закрито. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що 28.05.2015 року між Банком та ТОВ «ФК Аурум Фінанс» був укладений Договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом, відповідно до якого третій особі ТОВ «ФК Аурум Фінанс» було відступлено право грошової вимоги, що виникло згідно з договором про надання кредиту від 28.12.2010 року, укладеним з відповідачами. Тобто права вимоги були передані новому кредитору з моменту підписання Акту приймання-передачі права вимоги. Повідомленням про відступлення права грошової вимоги від 29.05.2015 року третя особа повідомила відповідача та поручителів про перехід прав за вказаними договорами до нового кредитора. 02.07.2015 року між ТОВ «ФК Аурум Фінанс» та ТОВ «Гурман 2014» був укладений Договір відступлення права вимоги та Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки. На момент укладення Договору 20.07.2015 року право вимоги, що відступалося, не знаходилось в заставі, ніяким способом не було відчужено, в суперечці та під арештом не перебувало. 04.08.2015 року ТОВ «ФК Аурум Фінанс» було отримано повідомлення від 21.07.2015 року ПАТ «Український професійний банк» про те, що під час перевірки був виявлений Договір про відступлення № 1617, який на думку Уповноваженої особи Фонду був укладений з порушенням чинного законодавства України, проте жодних фактів, що свідчили б про порушення чинного законодавства під час укладення договору в повідомленні не зазначено. Але ж відповідного позову позивачем про визнання договору нікчемним заявлено не було. Таким чином, права вимоги за Договором про надання кредиту від 28.12.2010 року та договорами, що забезпечують його виконання, належать ТОВ «Гурман 2014». На підставі викладеного представник відповідачів просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відповідач [PERSON], яка одночасно є представником відповідача ПП МПП «Віас», у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала пояснення представника відповідачів, просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник третьої особи - ТОВ «ФК Аурум Фінанс» - у судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду свої заперечення, в яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - ТОВ «Гурман 2014» - у судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити повністю. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду свої пояснення, в яких просив позовні вимоги задовольнити. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Український професійний банк» підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.12.2010 року між ПАТ «Український професійний банк» та ПП МПП «Віас» був укладений Договір про надання кредиту № 357 зі змінами та доповненнями, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 1000000, 00 грн. терміном до 25.12.2015 року зі сплато відсотків у розмірі 22 % річних. Відповідно до положень пунктів 1.2, 3.1 Кредитного договору перерахування грошових коштів позичальнику проводиться Банком при наявності вільних коштів. Згідно із п. 3.1 Кредитного договору Банк зобов»язався перерахувати на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] у ПАТ «УПБ» грошові кошти у сумі, згідно п. 1.1 цього Договору протягом 3 банківських днів. На виконання умов п. 3.1 договору Банк перерахував на рахунок МПП грошові кошти у розмірі 1000000, 00 грн., що підтверджується меморіальним ордером від 28.12.2010 року. Згідно з умовами п. 1.3, 7.1, 7.5 та 8.1 Кредитного договору (з урахуванням змін) позичальник зобов»язався здійснювати сплату процентів за користування одержаним кредитом з 26 числа по останній календарний день місяця у розмірі 22 % річних, а у разі порушення строків повернення кредиту за договором - 44 ; річних. Крім цього, за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом позичальник на вимог7у Банку сплачує пеню у розмірі 0, 2 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення платежу. Пунктом 4.1 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов»язався повернути одержаний кредит в строк у відповідності до п. 1.1 цього Договору та сплатити нараховані проценти шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок та рахунки нарахованих процентів, відповідно до встановлених строків. Згідно з умовами п. 4.4, 5.7 Кредитного договору у разі порушення позичальником умов договору, несвоєчасного повернення кредитних коштів та/або сплати процентів за їх використання, банк має право достроково стягнути отримані позичальником кредитні кошти, проценти за їх використання, можливі штрафні санкції. Однак, в порушення умов кредитного договору позичальник невчасно та не у повному обсязі здійснює повернення наданих йому кредитних коштів, а також не сплачує проценти за користування кредитними ресурсами та пеню. Пунктом 2.1 Кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником своїх зобов»язань перед Банком за кредитним договором виступає порука, а саме з [PERSON] відповідно до умов Договору поруки № 357-1 від 28.12.2010 року, укладеного з Банком; з [PERSON] відповідно до умов Договору поруки № 357-2 від 28.12.2010 року, укладеного з Банком; з [PERSON] відповідно до умов Договору поруки № 357-3 від 28.12.2010 року, укладеного з Банком. Згідно з положеннями п. 1.2 Договорів поруки поручителі беруть на себе зобов»язання у повному обсязі відповідати перед Банком, як солідарні боржники за кредитним договором у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до п. 2.1, 2.2 Договорів поруки у разі повного або часткового невиконання позичальником зобов»язань за Кредитним договором, в передбачені кредитним договором строки, Банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок грошових коштів поручителя, а у разі їх недостатності - звернути стягнення на інше майно та цінності поручителя в порядку, встановленому чинним законодавством України. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629 ЦК України Договір є обов»язковим для виконання сторонами. Як зазначає позивач у своїх позовних вимогах, у зв»язку з невиконанням відповідачами своїх зобов»язань станом на 27.08.2015 року у відповідача ПП МПП «Віас» перед Банком виник борг за Договором від 28.12.2010 року у розмірі 967176, 00 грн., зокрема: 162010, 00 грн. - заборгованість по строковому кредиту; 443000, 00 грн. - заборгованість по простроченій частині кредиту; 20604, 23 грн. - заборгованість по строкових процентах; 237494, 51 грн. - заборгованість по прострочених процентах; 104067, 26 грн. - заборгованість по пені. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником. Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов»язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов»язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Як вбачається з письмових матеріалів справи, Банк неодноразово звертався до відповідачів із вимогами погасити наявну кредитну заборгованість та сплатити Банку проценти за користування кредитними коштами і пеню, проте вимоги Банку щодо сплати кредитної заборгованості до цього часу відповідачами не виконані. Враховуючи те, що провадження у справі в частині позовних вимог до позичальника - ПП МПП «Віас» - закрито, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу з поручителів підлягають задоволенню, оскільки зобов»язання за договорами ними не виконуються, кошти не сплачуються. Що стосується заперечень відповідачів щодо позовних вимог, то судом встановлено наступне. У своїх запереченнях ТОВ «ФК Аурум Фінанс», як на підставу безпідставності позовних вимог, посилається на наявність спору щодо нікчемності Договору про відступлення прав вимоги від 28.05.2015 року, укладеного з Банком. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 28.05.2015 року між ПАТ «Український професійний Банк» та ТОВ «ФК Аурум Фінанс» був укладений Договір про відступлення прав вимоги № 1617, посвідчений приватним нотаріусом, відповідно до якого третій особі ТОВ «ФК Аурум Фінанс» було відступлено право грошової вимоги, що виникло згідно з договором про надання кредиту від 28.12.2010 року, Договорами поруки та Іпотечним договором, укладеними з відповідачами. Відповідно до п. 6, 8 Договору № 1617 права вимоги є такими, що передані новому кредиту з моменту підписання Акту приймання-передачі права вимоги. При підписанні Акта приймання-передачі права вимоги Первісний кредитор зобов»язаний передати новому кредиту оригінали документів, що підтверджують підстави виникнення прав вимоги. Як вбачається з Акту приймання-передачі, розрахунок між сторонами був проведений у повному обсязі, за яким також передано третій особі оригінали договорів, що підтверджують підстави виникнення прав вимоги. У подальшому 02.07.2015 року між ТОВ «ФК Аурум Фінанс» та ТОВ «Гурман 2014» був укладений Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, договорами поруки та іпотечним договором, укладеним між Банком та відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом. Як зазначено у п. 1.3 Договору відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 20.07.2015 року, на момент його укладення право вимоги, що відступалося, не знаходилось в заставі, ніяким способом не було відчужено, в суперечці та під арештом не перебувало, відсутність податкової застави підтверджувалось витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 20.07.2015 року. 04.08.2015 року ТОВ «ФК Аурум Фінанс» отримало повідомлення від 21.07.2015 року про відступлення права вимоги від 28.05.2015 року, укладеного між ПАТ «Український професійний банк» та ТОВ «ФК Аурум Фінанс». Згідно вказаного Повідомлення під час перевірки договорів був виявлений Договір про відступлення № 1617, який на думку уповноваженої особи Фонду був укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, вимог Національного банку України та внутрішніх процедур Банку. Відповідно до ст. 34 Закону України від 23.02.2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що є спеціальним законом у сфері виведення неплатоспроможного банку з ринку, Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Частиною другою статті 38 Закону визначено обов»язок уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів, вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті. Пунктом 1 частини 4 статті 38 Закону визначено, що уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. Отже, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить імперативну норму, якою в обов»язковому порядку зобов»язує уповноважену особу Фонду забезпечити перевірку правочинів (договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (договорів), що вже є нікчемними, та повідомити сторін таких договорів про їх нікчемність, а також вчинити дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. З аналізу даної норми вбачається, що необхідність здійснювати інші дії для визнання правочину нікчемним відсутні. Нормами даного Закону закріплено, що нікчемність правочину підлягає виявленню, а не визнанню, саме тому законодавцем у Законі і зазначено, що уповноважена особа лише забезпечує перевірку правочинів на предмет виявлення таких, які вже є нікчемними в силу приписів Закону. Тобто, Законом передбачено право Уповноваженої особи Фонду виявляти нікчемні правочини, які є нікчемними в силу Закону, та повідомляти сторони договору про нікчемність такого правочину. Дані обставини щодо нікчемності правочину повністю узгоджуються з вимогами Цивільного кодексу України. Так, згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого нікчемного правочину у судовому порядку недійсним не вимагається. Так, нікчемним правочин є не в силу рішення Уповноваженої особи та не з моменту прийняття такого рішення, а є нікчемним в силу Закону та з моменту укладення правочину. Крім того, ані приписами чинного законодавства України, ані жодними розпорядчими документами ФГВФО не визначено форми повідомлення про нікчемність, отже таке повідомлення викладається у довільній формі. При цьому, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обгрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводами позивача. Отже, посилання ТОВ «ФК Аурум Фінанс» на безпідставність вимог позивача у зв»язку з відсутністю судового рішення про нікчемність правочину є необгрунтованими та безпідставними. Також слід зазначити, що не відповідають дійсності і посилання ТОВ «ФК Аурум Фінанс» на те, що правочин, зокрема, Договір про відступлення прав вимоги є правомірним, оскільки при його укладенні сторонами було дотримано всіх норм чинного законодавства України. Спеціальним законом у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20.01.20016 року у справі № 6-2001цс15, норми вказаного Закону є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України. Виходячи з приписів чинного законодавства, віднесення до нікчемних правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку з підстав, встановлених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відбувається лише за умови віднесення банку до категорії неплатоспроможних, тобто не в будь-якому випадку, а існують певні умови, а відтак, фактично питання щодо наявності підстав для віднесення таких правочинів до нікчемних має вирішуватись саме виходячи з обставин перебування банку у процедурі виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Так, з урахуванням того, що ПАТ «УПБ» було віднесено до категорії неплатоспроможних, окрім загальних норм, які визначають підстави недійсності правочину, мають бути застосовані і спеціальні норми, встановлені ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Необхідно також зазначити, що розрахунки за Договором про відступлення прав вимоги мали проводитися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку ТОВ «ФК Аурум Фінанс», відкритого у Банку, на транзитний рахунок, відкритий також у Банку. На поточний рахунок ТОВ «ФК Аурум Фінанс» кошти надійшли в травні 2015 року від юридичних осіб за Договорами про залучення фінансових активів. В тому числі відбулося повернення депозиту згідно Договору строкового банківського вкладу «Депозитна лінія гнучка» № 245 від 20.05.2015 року декількома траншами, кожен з яких складав по 10000000, 00 грн. Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 року № 280, за дебетом балансового рахунку 1200 «Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України» проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, за кредитом рахунку проводяться суми коштів, які списуються Національним банком України за дорученням банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів. На кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок Банку, це означає, що всі кошти, які надходять на користь Банку та його клієнтів зараховуються на кореспондентський рахунок Банку в Національному Банку України, а для обліку коштів, які надходять на користь клієнтів, Банк відкриває на своєму балансі аналітичні рахунки балансових рахунків (поточні рахунки) тощо. Відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов"язання банку стосовно його клієнтів з контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів. З аналізу вказаної норми вбачається, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак, за відсутності коштів у банку платника, такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок. Так, в силу приписів Інструкції, затвердженої Постановою НБУ "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" від 21.01.2004 року № 22, безготівкові розрахунки - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді. Преамбулою цієї ж Інструкції визначено, що розрахунковий документ - це документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача. В свою чергу, платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. Так, з метою перерахування коштів зі свого поточного рахунку на рахунок ПАТ "УПБ" в рахунок оплати за договором про відступлення ТОВ "ФК Аурум Фінанс" було оформлено платіжне доручення № 86 від 28.05.2015 року. Натомість п. 1.12 Інструкції визначений алгоритм дій банку у разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку. Тобто, законодавець визначив, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку банку платіжне доручення клієнтів не виконується. Отже, за відсутності коштів на кореспондентському рахунку ПАТ "УПБ" не мало можливості виконати платіжне доручення № 86 від 28.05.2015 року з перерахуванням коштів та власне перерахувати такі кошти. Під час оформлення договорів по відчуженню активів (кредитного портфеля) ПАТ "УПБ" не мало можливості повернути кошти, які обліковувались на рахунках клієнтів (через їх відсутність на кореспондентському рахунку), тому для погашення зобов"язань Банку, всупереч вимогам Постанови НБУ № 293/БТ здійснювати розрахунки в національній валюті виключено через кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ, фактично здійснило таке погашення власними активами без надходження коштів на кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ. З довідки про рух коштів по рахунку ТОВ "ФК Аурум Фінанс" вбачається, що фактично кошти, як плата за договором відступлення, до Банку не надходили. Відобраення коштів на рахунку ПАТ "УПБ" відбулось шляхом коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов"язань. Щодо нікчемності Договору про відступлення прав вимоги з підстав, визначених п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка регламентує, що правочин є нікчемним у разі, якщо банк здійснює відчуження чи передав у користування або придбав (отримав к користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов"язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору. Необхідно зазначити, що поняття звичайної ціни визначено у п. 14.1.71 ст. 14 Податкового кодексу України, нормами якого регламентовано, що звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено кодексом. Однак, дана норма також встановлює, що така звичайна ціна не відповідає рівню ринкових цін, якщо щодо її розміру існує спір. Необхідно звернути увагу на те, що ціна, визначена умовами договору, не відповідає рівню ринкових цін, а отже не може вважатися звичайною. Ціна за відступлення, яку ТОВ "ФК Аурум Фінанс" сплатило на користь Банку, згідно умов Договору відступлення (п. 5.5 Договору відступлення), становить 30000, 00 грн. У той самий час сума майнових вимог Банку до позичальника за Договором про надання кредиту № 357 від 28.12.2010 року становить 907889, 26 грн. Таким чином, Банк, уклавши правочин відступлення права вимоги, здійснив відчуження майна (майнових прав), за ціною, що є значно нижчою від звичайної (більше, ніж 20 %), що є підставою нікчемності правочину. Що стосується нікчемності Договору про відступлення прав вимоги з підстав, визначених п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якою регламентовано, що банк уклав правочин (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. У письмових матеріалах справи містяться докази на підтвердження того, що ТОВ "ФК Аурум Фінанс" було та є кредитором Банку за відповідними договорами, зокрема, за Договором № 315-УОК на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування суб"єктів господарювання від 18.05.2015 року та Депозитним договором № 245 строкового банківського вкладу "Депозитна лінія "Гнучка" від 20.05.2015 року. Згідно із ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов"язань. Положеннями ст.. 175 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов"язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов"язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов"язаної сторони виконання її обов"язку. Таким чином, з урахуванням наведених вище приписів чинного законодавства ТОВ "ФК Аурум Фінанс" є саме кредитором банку. При цьому залишки грошових коштів на депозитному та поточному рахунках юридичної особи не підпадають під встановлені державою гарантії, а значна сума загальних кредиторських вимог (понад 10000000, 00 грн.) надавала підстави вважати, що існували ризики неможливості повного або часткового задоволення вимог цього кредитора у випадку прийняття рішення щодо ліквідації Банку. Слід також зазначити, що положеннями ст.. 52 Закону визначено, що усі кредиторські вимоги юридичних осіб до неплатоспроможного банку задовольняються у ліквідаційній процедурі у сьому чергу, що значно зменшує вірогідність задоволення таких вимог взагалі. Варто також зазначити, що станом на дату повернення ТОВ "ФК Аурум Фінанс" депозиту, на кореспондентському рахунку Банку кошти були відсутні, що свідчить про неможливість проведення такої операції взагалі. Тобто, укладення Договору про відступлення прав вимоги відбувалося виключно з метою надання ТОВ "ФК Аурум Фінанс" можливості позачергово задовольнити свої грошові вимоги, оскільки станом на день укладення вказаного договору ПАТ "УПБ" вже було віднесено до категорії проблемних і останнє не виконувало жодних грошових зобов"язань, що обумовлювалось відсутністю грошових коштів. Такі дії надають кредитору Банку ТОВ "ФК Аурум Фінанс" переваги перед іншими кредиторами, що в силу статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є підставою нікчемності правочину (переваги полягають у тому, що ТОВ "ФК Аурум Фінанс" безпідставно отримало можливість вивести свої кошти з неплатоспроможного банку та позачергово задовольнити свої вимоги). Поняття надання переваг чи пільг певному кредиту неплатоспроможного банку закріплено на законодавчому рівні в частині 8 статті 38 Закону, яка дає загальні відступні для її застосування в межах цього закону. Так, під наданням переваг чи пільг окремим кредиторам законодавець розуміє укладення правочину (у тому числі договору), що спрямований на забезпечення виконання зобов"язань банку чи третьої особи перед окремим кредитором, що вчинений (укладений) до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку, а також укладення правочину (у тому числі договору), що спричиняє чи може спричинити зміну черговості задоволення вимог кредиторів за зобов"язаннями, що виникли до дня запровадження тимчасової адміністрації у банку. Враховуючи, що наслідком укладення нікчемного правочину є саме забезпечення виконання банком грошових зобов"язань перед відповідачем і такий правочин направлений на зміну черговості задоволення кредиторських вимог до банку, такий правочин є нікчемним. Аналогічний висновок викладений і у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 року у справі № 910/9232/14 та від 01.04.2015 року у справі № 910/5560/14. Крім того, слід зазначити про те, що у ПАТ "УПБ" відсутні будь-які звернення від ТОВ "ФК Аурум Фінанс" про намір придбати активи, жодних конкурсів (тендерів) з продажу активів, у тому числі і кредиту, що є предметом розгляду даного спору, не проводились, жодної інформації про намір Банку здійснити продаж активів ані на сайтах банку, ані у офіційних друкованих органах не розміщувалось, до того ж відсутні будь-які розпорядчі документи, що містять попередні рішення правління (керівництва) Банку про продаж активів. ТОВ "ФК Аурум Фінанс", будучи кредитором Банку за укладеними з ним Договором № 315-УОК на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування суб"єктів господарювання від 18.05.2015 року та Депозитним договором № 245 строкового банківського вкладу "Депозитна лінія "Гнучка" від 20.05.2015 року, та, розрахувавшись за Договором про відступлення прав вимоги з поточного рахунку ТОВ "ФК Аурум Фінанс", відкритому в Банку, фактично, в рахунок погашення майнових вимог на суму більш ніж 10000000, 00 грн. отримало від позивача право майнової вимоги до низки клієнтів банку, у тому числі до ПП МПП "Віас" за Договором про надання кредиту № 357 від 28.12.2010 року, та, відповідно, враховуючи віднесення позивача до категорії неплатоспроможних, отримав переваги щодо задоволення майнових вимог перед іншими кредиторами позивача, які (переваги) не встановлені для відповідача законодавством чи внутрішніми документами позивача. Крім того, перед укладенням Договору про відступлення прав вимоги ТОВ "ФК Аурум Фінанс" не надавались на ознайомлення ані кредитні справи, ані відомості про кредитний портфель банку, оскільки у Банку відсутні будь-які договори про конфіденційність, заяви, протоколи тощо. Що стосується нікчемності Договору про відступлення прав вимоги з підстав, визначених п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якою регламентовано, що банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов"язання (уклав правочин), внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов"язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, то слід зазначити наступне. Як вже зазначалося вище, Постановою № 293 ПАТ "УПБ" було віднесено до категорії проблемних та запроваджено особливий режим контролю за його діяльністю. Положеннями ст. 75 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що проблемний банк зобов"язаний у строк до семи днів повідомити Національний банк України про заходи, які він вживатиме з метою приведення своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, та на вимогу Національного банку України повідомляти про хід виконання цих заходів. Згідно з приписами п. 12.5 Розділу ІІ Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 року № 346, Банк (філія іноземного банку) подає у строк, визначений статтею 75 Закону про банки заходи щодо приведення своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства: план фінансового оздоровлення, розроблений та затверджений згідно з вимогами, викладеними в розділі IV цього Положення, якщо віднесення банку до категорії проблемних пов"язане з погіршенням фінансового стану банку. Відповідно до п. 2.1, 2.2, 2.3 Глави 2 Розділу IV вказаного Положення план фінансового оздоровлення банку має передбачати комплекс заходів окремого банку, спрямованих на поліпшення його фінансового стану, а також на усунення порушень, причин і умов, що призвели до погіршення фінансового стану та має включати, у тому числі, заходи щодо покращення фінансового стану з визначенням кількісних та/або якісних показників діяльності банку та строки їх виконання. При цьому прогнозні кількісні показники мають відображати: дотримання обов"язкових економічних нормативів; підвищення рівня капіталізації банку (програма капіталізації); підвищення рівня ліквідності; покращення якості активів. Відповідно до положень ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" фінансове оздоровлення банку - відновлення платоспроможності банку та приведення фінансових показників його діяльності у відповідність із вимогами Національного банку України. Разом з тим, під поняттям платоспроможності законодавець розуміє - спроможність банку виконати законні вимоги кредиторів. При цьому платоспроможність банку характеризується рівнем забезпеченості фінансових зобов"язань банку власним капіталом (ліквідними активами). Неплатоспроможність банку визначається як його неспроможність протягом одного місяця в повному обсязі виконати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів або зменшення розміру капіталу банку до суми, що становить менше третини суми, встановленої Національним банком як мінімально необхідної. Пунктом 1.1 Глави 1 Розділу V Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 року № 368, визначено, що ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов"язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов"язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати). Як вбачається зі змісту Постанови Правління Національного банку України № 348 від 28.05.2015 року "Про віднесення ПАТ "УПБ" до категорії неплатоспроможних", однією з підстав віднесення позивача до категорії неплатоспроможних стало те, що на момент прийняття такої постанови обсяг високоліквідних коштів (готівка та кошти на кореспондентському рахунку в Національному банку України) значно зменшився, що унеможливлювало виконання зобов"язань Банку перед його кредиторами. Відповідно до п. 2.2 Глави 2 Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 року № 368, високоліквідними коштами (тобто коштами, якими в подальшому реально можливо здійснювати погашення грошових зобов"язань) є готівкові кошти (кошти, що перебувають у касі банку), і безготівкові кошти, що обліковуються на кореспондентському рахунку, відкритому в Національному банку України. Враховуючи, що за наслідком укладення між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК Аурум Фінанс" низки Договорів про відступлення прав вимоги у кількості 39 штук на загальну суму 16456808, 32 грн., у тому числі і договору, що є підставою даного позову, право вимоги за якими, при цьому, складало 244633755, 22 грн., кошти не були відображені ані на кореспондентському рахунку, ані у касі банку - такі кошти не є високоліквідними, а отже не можуть бути направлені на задоволення вимог кредиторів. Згідно із положеннями ст.. 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" підставою віднесення проблемного банку до категорії неплатоспроможних є, у тому числі, невиконання банком протягом п"яти робочих днів поспіль двох і більше відсотків своїх зобов"язань перед вкладниками та іншими кредиторами та/або встановлення фактів невідображення в бухгалтерському обліку документів клієнтів банку, що не виконані банком у встановлений законодавством строк. Так, за наслідком дій з відчуження активів не було підвищено ані ліквідність, ані платоспроможність проблемного банку, що зумовило віднесення Банку до категорії неплатоспроможних, тобто, підставою неплатоспроможності позивача стало у тому числі укладення між позивачем та ТОВ "ФК Аурум Фінанс" нікчемного договору. Нормами спеціального Закону, зокрема п. 2 ч. 3 ст. 38, регламентовано нікчемність правочину у разі, якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов"язання (уклав правочин), внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов"язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим. Враховуючи те, що, уклавши з ТОВ "ФК Аурум Фінанс" Договір про відступлення права вимоги Банк здійснив відчуження власних активів, що жодним чином не покращило його ліквідність та призвело до неплатоспроможності і неможливості виконання грошових зобов"язань перед іншими кредиторами в частині суми відступлення - такий правочин є нікчемним. Окрім зазначеного, звертаємо увагу суду, що ТОВ "ФК Аурум Фінанс" не оскаржувались в судовому порядку, ані протокол № 4 від 30.06.2015 року, в якому було сформовано висновок про нікчемність Договору про відступлення прав вимоги, ані наказ Уповноваженої особи Фонду від 16.07.2015 року № 73/ТА, яким було зафіксовано нікчемність правочину. Крім того, висновки щодо нікчемності аналогічного правочину, укладеного між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК Аурум Фінанс" викладені у Постанові Вищого Господарського суду України від 06.09.2016 року у справі № 914/3494/14. Письмові матеріали справи містять також постанову Вищого господарського суду від 03.08.2016 року у справі № 910/24448/15 за позовом ПП МПП "Віас" до ПАТ "УПБ" про визнання дій протиправними та визнання припиненими зобов"язань, якою касаційну скаргу позивача залишено без задоволення. Зі змісту постанови суду вбачається, що Договір про відступлення прав вимоги від 28.05.2015 року, укладений між ПАТ "УПБ" та ТОВ "ФК Аурум Фінанс", є нікчемним з підстав, визначених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Таким чином, Договір про відступлення прав вимоги, посвідчений 28.05.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], є нікчемним в силу п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 2297, 00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved