Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що Наказом головного лікаря Мостиської КЦРЛ №62-к від 31.03.2017 року його (позивача) звільнено з роботи 31.03.2017 року відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України в порядку переведення в штат Судововишнянської комунальної міської лікарні Судововишнянської міської ради. Вказує, що при звільненні відповідачем не було проведено усіх належних йому (позивачу) виплат, зокрема не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в загальній кількості 79 календарних днів, що підтверджується листом першого заступника Головного Управління Держпраці у Львівській області від 23.03.2018 року. Згідно відповіді Мостиської комунальної центральної районної лікарні грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку в кількості 79 календарних днів становила 14844,10грн. Зазначає, що у зв`язку з не проведенням з ним, позивачем, як із звільненим працівником повного розрахунку, 19.11.2018р. звернувся до Мостиського районного суду Львівської області із позовом до відповідача про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, а також середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 01.04.2017р. до 08.11.2018р. Вказує, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 16.04.2019р. поданий ним позов задоволено, ухвалено стягнути з відповідача в його (позивача [PERSON] ) користь грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 14844,10 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2017р. до 08.11.2018р. у розмірі 117056 грн., а також понесені судові витрати. Вказане судове рішення 23.05.2019р. набрало законної сили, таке подане ним до виконання та лише 19.07.2019р. відповідач виконав зазначене рішення суду, перерахувавши на його (позивача) банківський рахунок відповідні кошти у загальному розмірі 133 219,10 грн. З огляду на те, що відповідач як роботодавець здійснив з ним фактичний розрахунок та виплатив грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості, а саме 19.07.2019р., просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його (позивача) користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період, що не охоплений попереднім судовим рішенням, а саме з 09.11.2018р. по 18.07.2019р. у розмірі 49748,80 грн. Окрім того, просить стягнути з відповідача в його користь понесені ним судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак скерував на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати дану справу у його відсутності за наявними матеріалами, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач (Мостиська комунальна центральна районна лікарня) про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, представник у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи судова повістка відповідачу надсилалась рекомендованим листом з повідомленням за адресою місця знаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та була вручена уповноваженій особі. Відомості про будь-яку іншу адресу місця знаходження відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця знаходження від відповідача не надходило. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Мостиської районної ради Львівської області в судове засідання не з`явився, а надіслав на адресу суду письмову заяву, в якій просить суд розглянути дану цивільну справу у їх відсутності. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Станом на 18.11.2019р. відзив на позов від відповідача до суду не надійшов, а тому суд розглядає справу за наявними у справі письмовими доказами. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У ст.2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про відпустки", право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачені види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до вимог ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 31.03.2017 року на підставі Наказу головного лікаря Мостиської КЦРЛ №62-к від 31.03.2017 року «Про звільнення працівників» звільнений із займаної посади завідувача паліативного відділення Мостиської КЦРЛ відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України, у порядку переведення в Судововишнянську комунальну міську лікарню Судововишнянської міської ради Львівської області, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями трудової книжки позивача [PERSON] та наказу Мостиської КЦРЛ №62-к від 31.03.2017р. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] за період своєї роботи з 03.04.1998р. по 02.04.2003р. мав невикористані дні відпустки, а саме за періоди роботи з 03.04.1998р.-02.04.1999р.р. - 17 календарних днів; з 03.04.2000р. по 02.04.2001р. - 31 календарний день; з 03.04.2002р. по 02.04.2003р. - 31 календарний день, що підтверджується листом першого заступника Головного Управління Держпраці у Львівській області №2789/2/15-04 від 23.03.2018 року. Загальна кількість невикористаної щорічної відпустки позивачем [PERSON] становила 79 календарних днів. При звільненні [PERSON] не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані ним за відпрацьований період дні щорічних відпусток, як це передбачено Законом України «Про відпустки», а саме за 79 календарних днів. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 16.04.2019р. ухвалено стягнути з Мостиської комунальної центральної районної лікарні в користь позивача [PERSON] грошову компенсацію за 79 календарних дні невикористаної ним щорічної відпустки за відповідні відпрацьовані періоди роботи з врахуванням всіх зборів та платежів у розмірі 14844 (чотирнадцять тисяч вісімсот сорок чотири) гривні 10 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 117056 (сто сімнадцять тисяч п`ятдесят шість) гривень, а також понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1319 (однієї тисячі триста дев`ятнадцяти) гривень. При цьому, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було визначено судом в межах заявлених позовних вимог за період з 01.04.2017р. по 08.11.2018р. з урахуванням середньоденної заробітної плати за останні два місяці у розмірі 292, 64 грн. Зазначене судове рішення Мостиського районного суду Львівської області від 16.04.2019р. набрало законної сили 23.05.2019р. та фактично було виконане відповідачем 19.07.2019р. шляхом перерахування коштів в сумі 133219,10 грн. на рахунок позивача [PERSON] . Статтею 34 Закону України «Про оплату праці», визначено, що працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (сум, належних до виплати при звільненні) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 29.01.2014р. по справі №6-144цс13. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, Постанові ВСУ від 14.12.2016р. по справі №428/7002/14-ц. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням п.2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. У відповідності до п.3 розділу ІІІ вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до п.5 розділу ІV вищевказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п.8 розділу ІV вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Беззаперечно встановлено той факт, що відповідач при звільненні позивача [PERSON] , що мало місце 31.03.2017р., не виплатив йому грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки та з боку відповідача мало місце затримка розрахунку при звільненні. Враховуючи ту обставину, що фактичний розрахунок відповідача з позивачем [PERSON] щодо виплати останньому грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки мав місце 19.07.2019р., то весь період невиплати відповідачем належних позивачу при звільненні сум становить з 01.04.2017р. до 18.07.2019р. З врахуванням того, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 16.04.2019р. задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2017р. по 08.11.2018р., то підлягають стягненню з відповідача в користь позивача і компенсаційні виплати за порушення відповідачем права на оплату праці в розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 09.11.2018р. по 18.07.2019р., тобто в межах заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання про визначення середнього заробітку позивача [PERSON] за час затримки при звільненні за вказаний період, суд виходить з наступного. Довідкою Мостиської КЦРЛ за №443 від 03.08.2018р. встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці становила 292,64 грн.; заробітна плата за останні два місяці становила 17 384,73 грн., за лютий 2017р. - 5432,64 грн., за березень 2017р. - 11952,09 грн.; кількість відпрацьованих днів за два останні місяці - 29 днів: у лютому - 7 робочих днів (13 робочих днів перебував на курсах) та 22 робочих днів у березні. Отже, при визначенні розміру середньоденного заробітку позивача [PERSON] за період з 09.11.2018р. по 18.07.2019р. суд виходить з середньоденної заробітної плати позивача за останні два місяці, що складає 292,64 грн., а також кількості днів затримки розрахунку при звільненні за період з 09.11.2018р. по 18.07.2019р., що становить 170 днів. Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні за вказаний період становить 49 748,80 грн. = (170 днів ?292,64 грн.). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved