Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м. Києва від 30.12.1983 року та на підставі ордеру [NUMBER] від 17.01.1984 року у постійне користування було надано двокімнатну квартиру [ADDRESS] на сім'ю у складі трьох осіб - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вказана квартира складається з двох кімнат, площею 17, 8 кв.м., та 11, 5 кв.м. Особовий рахунок було відкрито на [PERSON], а після його смерті переоформлено на [PERSON], бабусю позивачки. У подальшому на [PERSON] (мати позивачки) було відкрито окремий особовий рахунок на кімнату, площею 11, 5 кв.м., у квартирі [ADDRESS]. У подальшому вказана кімната була приватизована і власником кімнати є [PERSON], згідно свідоцтва про право власності від 30.09.2002 року. Таким чином, з 30.09.2002 року одна кімната у квартирі, площею 11, 5 кв.м., перебуває у власності [PERSON], а друга - у комунальній власності територіальної громади м. Києва, наймачем якої є [PERSON] [INFO] у [PERSON] народилась дочка [PERSON] (позивачка), а [INFO] - [PERSON]. З 2002 року [PERSON] проживала у кімнаті зі своєю матір'ю [PERSON], а після народження сестри у 2006 році переїхала проживати до кімнати своєї бабусі [PERSON] З того часу позивачка проживала разом з бабусею однією сім'єю, разом вели домашнє господарство, здійснювали спільні покупки, до цього часу позивачка користується вказаною кімнатою. [INFO] [PERSON] померла. На даний час особовий рахунок на кімнату, площею 17, 8 кв.м., не переоформлений, кімната не приватизована. На даний час у позивачки виникла необхідність в укладенні договору найму кімнати, у зв'язку з чим вона 31.07.2017 року звернулась до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із відповідною заявою, але їй було відмовлено в укладенні договору найму. На підставі викладеного позивачки звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати її членом сім'ї померлого наймача [PERSON], кімнати, площею 17, 8 кв.м., у квартирі [ADDRESS]; визнати право користування кімнатою, площею 17, 8 кв.м., у квартирі [ADDRESS]; визнати позивачку наймачем кімнати, площею 17, 8 кв.м., у квартирі [ADDRESS], за раніше укладеним договором найму вказаного житлового приміщення замість попереднього наймача; стягнути з відповідача судові витрати у справі. 26.12.2017 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи Київської міської ради у справі. 14.05.2018 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Відповідно до викладених у відзиві заперечень відповідач вказує про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки спірну кімнату було передано по акту прийому-передачі житлової площі від Департаменту будівництва та житлового забезпечення до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації під службове житло, у подальшому на підставі клопотання Комунального підприємства розпорядженням РДА дану кімнату включено до числа службових жилих приміщень та надано працівникові даного підприємства згідно з ордером. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року до участі у справі залучено третіх осіб - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" та [PERSON]. 14.08.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив позивачки, відповідно до якого вона вказує про безпідставність заперечень відповідача, оскільки вона тривалий час проживає у спірній квартирі, а тому вважає, що набула права користування нею, у зв'язку з чим наполягає на задоволенні позовних вимог. 28.08.2018 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача наполягає на викладених у відзиві запереченнях, у зв'язку з чим просить у задоволенні позову відмовити. 29.08.2018 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи - КП "Керуюча", відповідно до яких представник просить у задоволенні позову відмовити, зважаючи на те, що на спірну кімнату був виданий ордер їх працівнику [PERSON] У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у Відзиві на позов. Представник третьої особи - КП "Керуюча" - у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила у позові відмовити. Третя особа - [PERSON] - на початку судового розгляду позовні вимоги не визнав. Зазначив, що йому був виданий ордер на спірну кімнату, як на службове житло, але до цього часу він не може вселитися до кімнати, так як позивачка та члени її сім'ї чинять йому перешкоди. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити їх задоволенні. У подальшому третя особа у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи. Представник третьої особи - виконавчого органу Київської міської ради - у судове засідання не з?явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, представника третьої особи, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м. Києва від 30.12.1983 року та на підставі ордеру [NUMBER] від 17.01.1984 року у постійне користування було надано двокімнатну квартиру [ADDRESS] на сім'ю у складі трьох осіб - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вказана квартира складається з двох кімнат, площею 17, 8 кв.м., та 11, 5 кв.м. Особовий рахунок було відкрито на [PERSON], а після його смерті переоформлено на [PERSON], яка є бабусею позивачки. У подальшому на [PERSON] (мати позивачки) було відкрито окремий особовий рахунок на кімнату, площею 11, 5 кв.м., у квартирі [ADDRESS]. Вказана кімната була приватизована і власником кімнати на даний час є [PERSON], згідно свідоцтва про право власності від 30.09.2002 року. Таким чином, з 30.09.2002 року одна кімната у квартирі, площею 11, 5 кв.м., перебуває у власності [PERSON], а друга - у комунальній власності територіальної громади м. Києва, наймачем якої є [PERSON] [INFO] у [PERSON] народилась дочка [PERSON] (позивачка), а [INFO] - [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про їх народження. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті бабусі позивачка 31.07.2017 року звернулась до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визнання її наймачем спірної кімнати та укладення з нею договору найму. Листом від 02.10.2017 року позиваці було відмовлено в укладенні договору найму. Крім того, згідно з актом прийому-передачі житлової площі від 22.03.2018 року № 27 одну кімнату, площею 17, 80 кв.м., у загальній квартирі [ADDRESS], як житло поточного звільнення, було передано від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації під службове житло з метою вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення. Відповідно до клопотання Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.03.2018 року № 160 "Про включення до числа службових житлових приміщень" одну кімнату, площею 17, 80 кв.м., у загальній квартирі [ADDRESS] було включено до числа службових житлових приміщень Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва". Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.04.2018 року № 208 "Про затвердження спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" про надання службового житла" кімнату, площею 17, 80 кв.м., у загальній квартирі [ADDRESS] було надано двірнику підприємства [PERSON]. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визнати її членом сім'ї наймача та визнати за нею право користування кімнатою, площею 17, 8 кв.м., у квартирі [ADDRESS] з тих підстав, що вона з 2006 року постійно проживала у спірній кімнаті разом з бабусею, вели разом спільне господарство, придбавали продукти харчування та предмети домашнього вжитку, вона допомагала бабусі, коли її стан вже був важкий, сплачувала квартплату та комунальні послуги. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку стосовно набуття права користування жилої площі у квартирі, яка належить на праві власності фізичній особі, впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Згідно із ст. 64 ЖК України члени сім"ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов"язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім"ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов"язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Статтею 816 ЦК України передбачено, що особи, які проживають разом із наймачем, набувають рівних з наймачем прав та обов"язків щодо користування житлом. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім?ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім?ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім?ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім?ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з?ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім?ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім?ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз?яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім?ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак, відсутність письмової згоди членів сім?ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Як встановлено при розгляді справи, позивачка [PERSON] постійно проживала і проживає у квартирі [ADDRESS] разом із своєю сім'єю, зокрема, мамою та сестрою, а до смерті бабусі - і разом з нею. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та був доведений належними доказами. Так, [PERSON] з 1 по 11 класи навчалась у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 250 з поглибленим вивченням математики Деснянського району м. Києва (у період з 02.09.2002 року по 01.06.2013 року включно), що підтверджується відповідною довідкою школи про навчання від 10.08.2017 року, свідоцтвом про базову загальну освіту та атестатом про повну загальну середню освіту. Після закінчення школи [PERSON] поступила до Київського національного університету ім. Т.Г.Шевченка та закінчила навчання у 2017 році, отримавши кваліфікацію бакалавра обліку та аудиту, що підтверджується відповідною довідкою університету від 07.09.2017 року, дипломом бакалавру. Крім того, під час проживання у квартирі [PERSON] користувалася медичною допомогою, що підтверджується відповідною медичною документацією, в якій зазначена адреса: [ADDRESS]. Батьки позивачки та безпосередньо сама позивачка не має у м. Києві іншого житла, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Дійсно, з письмових матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою місця реєстрації свого батька, а саме: [ADDRESS]. За вказаною адресою позивачка проживала до 2002 року. Також слід зазначити, що на даний час м. Севастополь, як і деякі інші території України, є окупованою територією, а тому проживати за місцем реєстрації позивачка можливості на даний час не має. Одночасно слід зазначити, що сам факт реєстрації позивачки [PERSON] за іншою адресою не може бути підставою для відмови у позові. Крім того, факт постійного проживання позивачки [PERSON] разом із бабусею у кімнаті, площею 17, 8 кв.м., також підтверджується Актом про проживання, що був складений майстром дільниці [PERSON] та мешканцями будинку, затвердженим начальником ЖЕД-310 від 09.08.2017 року. Допитані у судовому засіданні свідки також підтвердили факт постійного проживання позивачки у кімнаті разом з бабусею у період з 2006 року та факт того, що саме за згодою [PERSON] позивачка була вселена до спірної кімнати. Так, свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона знає всю сім'ю [PERSON] більше 40 років. Свідок підтвердила той факт, що [PERSON] з 2006 року, після народження своєї сестри, переїхала за пропозицією бабусі проживати до неї у кімнату. Всі члени сім'ї вели спільне господарство, разом святкували дні народження та інші свята, [PERSON] весь час допомагала бабусі, доглядала за нею, коли була у цьому потреба (бабуся [PERSON] останні декілька років вже була лежачею), придбавала ліки, продукти. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є сусідкою сім'ї [PERSON], вони разом проживали ще на Рибальському острові, потім отримали квартири у будинку по [ADDRESS]. Свідок зазначила, що всі члени сім'ї жили і живуть однією родиною, бабуся постійно займалася дітьми, водила їх до садочку, школи. Після народження молодшої сестри [PERSON] за пропозицією бабусі переїхала проживати до неї у кімнату, стосунки між всіма ними дуже добрі, сімейні. Настя дуже допомагала бабусі, доглядала за нею, коли остання була вже лежачею, придбавала для неї ліки, продукти. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що знає сім'ю [PERSON] з 1990 року, вона разом працювала з мамою [PERSON]. Вони часто спілкуються сім'ями, ходять у гості, святкують разом свята. [PERSON], її мама, сестра, бабуся проживали в одній квартирі і жили однією сім'єю, але проживали у різних кімнатах - [PERSON] у більшій кімнаті разом з бабусею, а [PERSON] в меншій кімнаті разом з молодшою дочкою. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є матір'ю позивачки [PERSON] Коли народилася її молодша дочка, то [PERSON] за пропозицією бабусі переїхала проживати до неї у кімнату, але жили вони всі однією сім'єю, вели спільне господарство, вона повністю займалася утриманням сім'ї, при цьому [PERSON] з ранніх років допомагала їй та її матері у господарстві, придбавала продукти, сплачувала квартплату та комунальні послуги, придбавала ліки для бабусі, здійснювала за нею догляд в останні роки, коли вона хворіла. Її чоловік працював у м. Севастополь, жив фактично на 2 міста, при цьому діти проживали разом з нею, на канікули [PERSON] могла їздити до батька. Зареєстрована [PERSON] була за місцем реєстрації свого батька, оскільки у нього була більша квартира. Після смерті бабусі [PERSON] продовжує проживати у спірній кімнаті, користується нею, сплачує квартплату та комунальні послуги, оскільки вже декілька років має самостійний дохід. Також слід зазначити, що позивачка [PERSON] здійснювала постійний догляд за своєю бабусею, оскільки з серпня 1997 року [PERSON] було встановлено І групу інвалідності (безстроково) та за висновком лікарської комісії медичного закладу вона потребувала постійного стороннього догляду. Крім того, поховання [PERSON] та облаштування місця поховання були проведені за рахунок [PERSON], що підтверджується відповідними договорами та квитанціями, наявними у матеріалах справи. Встановлені по справі обставини свідчать про те, що позивачка [PERSON] була вселена до спірної кімнати з дозволу та за згодою наймача кімнати [PERSON], вони постійно разом проживали, вели спільне господарство, позивачка здійснювала необхідний догляд за бабусею, яка була інвалідом І групи, сплачувала та продовжує сплачувати квартплату та комунальні послуги, постійно проживає у спірній квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання її членом сім'ї померлої [PERSON] та визнання за нею право користування кімнатою, площею 17, 8 кв.м., у квартирі [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог про визнання позивачки наймачем спірної кімнати на даний час немає, оскільки визнання за позивачкою права користування кімнатою є у подальшому підставою для укладення з нею договору найму на вказану кімнату. На підставі викладеного,

Outcome: partial