Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Заявник звернувся із вимогами, якими просить стягнути з відповідача (в порядку суброгації) шкоду, спричинену дорожньо-транспортною пригодою. В обґрунтування заявленого суду повідомлено наступне. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль, що був застрахований у позивача, зазнав механічних пошкоджень. Позивач виплатив страхове відшкодування власнику автомобіля. Наразі з вимогами про відшкодування збитків позивач звернувся до відповідача, як винуватця пригоди і просить суд ухвалити відповідне судове рішення. Розгляд справи вирішено проводити в рамках спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і підстав для зміни такого порядку розгляду справи сторонами не наведено і судом не встановлено. Відповідач, будучи належним чином сповіщений про існування даного судового спору та ознайомившись із усією справою у суді, не надав відзив щодо заявлених вимог. Проаналізував матеріали надані позивачем, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Позивач при зверненні до суду сплатив судового збору в розмірі 2 270 гривень (а.с.1). 18 квітня 2020 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача, як велосипедиста та автомобіля застрахованого у позивача. Рішенням суду у справі КУпАП зазначено, що велосипедист, перед перестроюванням в іншу смугу, по якій їхав застрахований автомобіль, не переконався, що це буде безпечно, внаслідок чого відбулось зіткнення і на автомобілі утворились пошкодження. Порушення відповідачем п. 10.3 ПДР України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної пригоди та її наслідками. Рішення суду набуло законної сили 1 червня 2020 року (а.с.27). Позивачем, в ході розгляду справи по страховій події встановлено, що розмір відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого в дорожньо-транспортній пригоді, становить 75 902,46 гривень (а.с.8-19,28-52). Така сума страхового відшкодування була фактично перерахована на користь страхувальника ТОВ "ПОРШЕ ЛІЗИНГ Україна" (а.с.20,53). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Положеннями ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Разом із тим, за положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Як виходить з аналізу Закону України "Про дорожній рух" (ч. 2 ст. 14), Правил Дорожнього Руху України (п. 1.10 термін велосипед) велосипед є транспортним засобом, однак не є рівноцінним в даному випадку автомобілю, оскільки тільки останній підлягає обов`язковій реєстрації в органах МВС (Постанова Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року), його експлуатація допускається тільки за наявності полісу обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів (пункті 1.5 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Так, само, ПДР України, декларують та в даному випадку чітко розмежовують водіїв та велосипедистів. Зокрема, у п.1.10 ПДР України, під визначенням учасник дорожнього руху згадується водій та велосипедист, як окремі суб`єкти. Керує велосипедом не водій, а велосипедист і поняття водія велосипеда не передбачено законодавством України. Пунктом 1.7 ПДР України акцентовано увагу на тому, що водії зобов`язані бути особливо уважними, зокрема, до такої категорій учасника дорожнього руху, як велосипедист. Тобто, аналіз останнього, окремо виокремлює водія та велосипедиста і стверджує, що водій не може керувати велосипедом. Саме за таких обставин, суд вважає, що велосипед не є тим транспортним засобом, використання, зберігання та утримання якого створює підвищену небезпеку та є його джерелом. Ідентичні висновки з даного приводу надані судом касаційної інстанції у справі 350/1425/17 від 10 січня 2019 року (номер рішення в реєстрі 79161787). Аналіз законодавства України з питань відшкодування шкоди, спричиненої джерелу підвищеної небезпеки, в даному випадку велосипедистом дає підстави суду стверджувати, що у даному випадку не можна стягувати шкоду, спричинену власнику джерела підвищеної небезпеки внаслідок пошкодження останнього, або страховику, який здійснив виплату страхового відшкодування з інших учасників дорожнього руху, які не є таким джерелом. Аналогічний висновок міститься у рішення ВСУ від 23 грудня 2009 року (номер рішення в реєстрі 7418798) та абзаці 4 пункті 3 нині чинній постанові Пленуму ВСУ № 6 від 27 березня 1992 року. Мало того, законодавством не передбачено обов`язкового страхування цивільної відповідальності велосипедистів перед третіми особами відповідно до положень, викладених у пункті 1.5 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" про що згадувалось раніше. Натомість, власники автомобілів (в даному випадку) зобов`язані таку відповідальність страхувати і у такому разі до них не можуть бути заявлені вимоги за наявності відповідного полісу, про що свідчить усталена і з даного приводу судова практика (рішення колегії судової палати ВСУ від 20 листопада 2008 року номер рішення в реєстрі 2590737). Останнє, на переконання суду, є черговим підтвердженням відсутності підстав задовольняти вимоги власника джерела підвищеної небезпеки (або страховика, до якого перейшло право вимоги) до інших учасників дорожнього руху, які таких властивостей не мають (п. 22 ППВССУ № 4 від 1 березня 2013 року). З даного приводу рішення суду у справі про адміністративне правопорушення не є преюдиційним з приводу винуватості велосипедиста у виникненні пригоди для вирішення даного спору, що передбачено положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України, оскільки звільняються від обов`язку доводити щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, суд не приймає до уваги рішення суду у справі про адміністративне правопорушення у частині, що відповідач є особою, відповідальною за завдані збитки, а отже додатково і з цих підстав вважає, що з відповідача не може бути стягнуті кошти за спричинення збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вимоги ст. 1166 ЦК України, на переконання суду застосованими бути не можуть в силу наявного суб`єктного складу учасників даних правовідносин. Враховуючи раніше зазначені висновки суду з посиланням на законодавство України безпідставними є посилання представника позивача на те, що велосипед є джерелом підвищеної небезпеки і з огляду на це дані правовідносини врегульовані положеннями ст. ст. 1187, 1188 ЦК України. Результати вирішення спору не дають підстав для подальшого розподілу судових витрат понесених позивачем. Судові витрати відповідачем не декларувались. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed