Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

У січні 2019 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі -позивач 1), Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (далі - позивач 2) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі по текс тексту - відповідач) про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» за період з 01.11.2009 року по 30.06.2018 року в сумі 91 684,11 грн., що складається з: основна сума заборгованості - 41 029,34 грн., інфляційна складова 41 986,03 грн. та 3% річних - 8 668,74 грн., та на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» за період з 01.11.2009 року по 30.06.2018 року у сумі 36 961,15 грн., що складається з: основна сума заборгованості - 19 408,21 грн., інфляційна складова 15 521,56 грн. та 3% річних - 3 031,68 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є власником особового рахнку квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за вказаною адресою та користується послугами, що надають позивачі. Водночас, позивачі зазначають, що вони виконують функції із утримання будинку, надають житлово-комунальні послуги та проводять розрахунки з квартиронаймачами житлових приміщень будинку за надані комунальні послуги, однак, відповідач не виконує свої обов`язки по своєчасному внесенню квартплати та плати за комунальні послуги, внаслідок чого виникла заборгованість. На підставі викладеного позивачі звернулися до суду із вказаним позовом. 06.03.2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/3718/19 відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Копія ухвали від 06.03.2019 року була направлена судом на адресу місця проживання відповідача та отримана ним 29.06.2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення. 11.07.2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов відзив відповідача. Відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Свою позицію аргументує тим, що позивачами не надано доказів того, що саме з нього повинна стягуватись заборгованість. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 року №24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з Комунального підприємства по утриманню житлового фонду господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківської районної у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001 року. Відповідно до п. 2.1 Статуту, предметом діяльності позивача 2 є: забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення централізованого опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів укладених підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених підприємством безпосередньо зі споживачами послуг). Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" відповідно до рішень Київської міської ради від 22.09.2011 року № 24/6240 "Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва" та від 09.10.2014 року №270/270 перейменоване з КП "Керуюча дирекція" Шевченківської районної у м. Києві ради від 19.02.2007 року № 187. Відповідно до п.п. 2 Статуту, предметом діяльності позивача 1 є: утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового і нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності м. Києва, на договірних засадах у встановленому законом порядку. Надання послуг з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій та інших житлово-комунальних послуг, виконання функцій балансоутримувача житлового та нежитлового фонду, укладення договорів на надання житлово-комунальних послуг, контроль за виконанням договорів у встановленому порядку. Так, згідно з абзацом першим ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч. 2-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Згідно зі ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно із п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Разом з тим, згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про укладення між позивачами та відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг. Крім цього, позивачі посилаючись на положення статутів, що регламентують їх діяльність; витяг з рішення Виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Києва від 14.01.1986 № 124; договір № 368/1 на утримання житлових будинків, споруд, об`єктів благоустрою і прибудинкових територій від 25.12.2012; договір № 472 про прибирання і утримання прибудинкових територій житлових будинків комунальної власності не адміністративного мікрорайону «Нивки» Шевченківського району м. Києва від 02.03.2015 року; договір № 24 про надання послуг з утримання будинків, споруд, об`єктів благоустрою і прибудинкових територій житлових будинків комунальної власності не адміністративного мікрорайону «Нивки» Шевченківського району м. Києва від 11.01.2016 року; договір № 73 про надання послуг з утримання будинків, споруд, об`єктів благоустрою і прибудинкових територій житлових будинків комунальної власності не адміністративного мікрорайону «Нивки» Шевченківського району м. Києва від 10.01.2017 року; договір № 74 про надання послуг з утримання будинків, споруд, об`єктів благоустрою і прибудинкових територій житлових будинків комунальної власності не адміністративного мікрорайону «Нивки» Шевченківського району м. Києва від 27.02.2018 року; договір № 13/11 про закупівлю послуг з традиційного прибирання (санітарно-технічного обслуговування будинків і прибудинкових територій) за комунальні кошти від 01.02.2012 року; договір № 39 про умови поставки газу для побутових потреб мешканців багатоквартирних будинків від 01.07.2007 року; договір № 05618/2-10 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднанні мережі від 20.04.2005 року; договір № 7-20101 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.2003 року, що вказує про надання житлово-комунальних послуг, але зовсім не свідчить про наявність між сторонами будь-яких договірних зобов`язань та отримання відповідачем житлово-комунальних послуг. Так, відповідно до правового висновку викладеного у постанові ВСУ від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс15, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, обов`язок оплатити за житлово-комунальні послуги виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг. Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Зазначена позиція суду узгоджується з висновком Верховного суду у справі №750/12850/16-ц від 26.09.2018 року. В той же час позивачами не доведено, що саме відповідач є фактичним споживачем житлово-комунальних послуг заборгованість за які виникла перед позивачами. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачем прав позивача як виконавця комунальних послуг не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed