Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

В серпні 2020 року [PERSON] звернувся в Шевченківський районний суд м. Чернівці з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька фінансова компанія» про визнання недійсним договорів відступлення права вимоги за договором кредитної лінії та за договорами іпотеки. В позові посилається на те, що вона є власником приміщення бару загальною площею 104,30 кв.м. та квартири [ADDRESS] . На даний час в провадженні Шевченківського районного суду м. Чернівців знаходиться справа № 727/2419/20 за позовом [PERSON] до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на стороні відповідача - [PERSON] та [PERSON] . В ході розгляду цієї справи їй стало відомо, що [PERSON] відступлене право вимоги за договором кредитної лінії № 2007/840-МК/335 від 26.12.2007 року, укладеного між ВАТ «КБ Надра» та [PERSON] . Також [PERSON] було відступлене право вимоги за договорами іпотеки № 335/1 від 26.12.2007 р., № 335/2 від 26.12.2007 р. та договором іпотеки від 08.10.2008 р., згідно яких [PERSON] та [PERSON] було передане в іпотеку приміщення бару загальною площею 104.30 кв.м. та квартири [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 7310136300:25:003:0085. Підставою відступлення [PERSON] права вимоги за договором кредитної лінії № 2007/840-МК/335 від 26.12.2007 року є договір про відступлення права вимоги № 05/20 від 13.01.2020 року, укладений між [PERSON] , як фізичною особою та ТОВ «Галицька фінансова компанія». Підставою відступлення [PERSON] права вимоги за вказаними договорами іпотеки є договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладений між [PERSON] , як фізичною особою та ТОВ «Галицька фінансова компанія» від 14.01.2020 року. Відповідно до рішення Чернівецької міської ради, частина [ADDRESS] була перейменована на [ADDRESS] та змінено нумерацію будинків. В результаті чого, будинку за адресою: [ADDRESS] , присвоєно нову адресу: [ADDRESS] . Вказала, що [PERSON] вважає, що нібито набув право вимоги за вказаними договором кредитної лінії та договорами іпотеки, у разі відступлення права вимоги та став новим кредитором і має право звернути стягнення на предмет іпотеки у відповідності до Закону України «Про іпотеку». Однак, з укладенням договору про відступлення права вимоги №05/20 від 13.01.2020 р., відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг (ТОВ «Галицька фінансова компанія») на фізичну особу - [PERSON] , який не може надавати фінансові послуги згідно з нормами чинного законодавства. Відступлення права вимоги за вказаним договором кредитної лінії на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст.. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Отже, договір про відступлення права вимоги № 05/20 від 13.01.2020 р. суперечить актам цивільного законодавства. Якщо відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, а саме договір про відступлення права вимоги № 05/20 від 13.01.2020 р. не відповідає актам цивільного законодавства, то і відступлення прав за іпотечним договором, а саме договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 14.01.2020 р. також не відповідає актам цивільного законодавства, оскільки вчинений не одночасно із відступленням права вимоги за основним зобов`язанням. Отже, договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 14.01.2020 р. також суперечить актам цивільного законодавства. Просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 05/20 від 13.01.2020 року, укладений між [PERSON] , як фізичною особою та ТОВ «Галицька фінансова компанія». Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладений між [PERSON] , як фізичною особою та ТОВ «Галицька фінансова компанія» від 14.01.2020 року. Стягнути судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 серпня 2020 року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька фінансова компанія» про визнання недійсним договорів відступлення права вимоги за договором кредитної лінії та за договорами іпотеки, за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.24). 03 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника [PERSON] - адвоката Маркідонова О.В., в якому посилається на те, що позов не визнає, вважає, що відмежування договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Відповідачі уклали договір цесії, правова природа договору не оспорюється, тому, спеціальні вимоги законодавства до укладених між відповідачами договорів не застосовуються. Посилання позивача про неможливість фізичною особи набуття статусу кредитора не може бути підставою для задоволення вимог заявлених у позові, адже наявність відповідної правосуб`єктності передбачається лише для спеціального виду відступлення права вимоги, а саме, для договору факторингу, однак між сторонами укладено договір цесії. За договором відступлення права вимоги №05/20 від 13.01.2020 р. до відповідача [PERSON] за вказаним договором передавалась не заборгованість за кредитним договором, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення боргу. Отже, на правовідносини, що склалися між сторонами про відступлення прав вимоги, які оскаржуються позивачем не розповсюджується дія Закону України "Про банки і банківську діяльність", а для укладення договору про відступлення права вимоги новий кредитор не потребує спеціального дозволу (ліцензії), оскільки поняття "придбання права вимоги" не можна вважати тотожним поняттю "надання фінансової послуги". Учасниками договору про відступлення права вимоги (цесії) може бути будь-яка фізична або юридична особа і для укладення такого правочину отримання ліцензії не вимагається. [PERSON] , уклавши договір про відступлення права вимоги №05/20 від 13.01.2020 року з ТОВ «Галицька фінансова компанія», набув право вимоги в тому обсязі, який був на день укладення такого договору. З дня укладення договору відступлення права вимоги [PERSON] не продовжували обчислюватись відсотки за прострочення виконання зобов`язання, що, в свою чергу, вкотре підтверджує те, що [PERSON] не надавались фінансові послуги. В даному випадку договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки здійснено одночасно із відступленням права вимоги за основним зобов`язанням. Відповідачами укладено договори про відступлення прав вимоги за основним зобов`язанням та за договорами іпотеки. Тобто, в даному випадку здійснено одночасне відступлення прав вимоги як за основним зобов`язанням так і за договорами іпотеки. Доводи позивача про те, що договір про відступлення права вимогами за договорами іпотеки від 14.01.2020 р. суперечить ст. 24 Закону України «Про іпотеку», оскільки укладений на день пізніше ніж договір відступлення права вимоги не є підставою для визнання правочину недійсним. Вказав, що відповідно до п.5.3 договору відступлення права вимоги №95/20 від 13.01.2020 року «Кредитор-1» зобов`язується в 5-ти денний термін з дня виконання «Кредитором-2» пункту 4.1 даного договору уступити право вимоги за іпотечним договором від 08 жовтня 2008 року, зареєстрованим за реєстровим №5701 з усіма додатковими угодами до нього, предметом іпотеки згідно якого є земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] ; іпотечним договором від 26 грудня 2007 року, зареєстрованим за реєстровим №8037 з усіма додатковими угодами до нього, предмет іпотеки - нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] ; іпотечним договором від 26 грудня 2007 року, зареєстрованим за реєстровим №8035 з усіма додатковими угодами до нього, предмет іпотеки - житлова квартира [ADDRESS] . П. 4.1 договору відступлення права вимоги №05/20 від 13.01.2020 р. встановлено - за відступлене право вимоги "Кредитором-2" сплачує "Кредиторові-1" суму у розмірі 700 000,00 грн. без ПДВ (ціна продажу) не пізніше 14 січня 2020 року. На виконання пункту 5.3 договору про відступлення права вимоги №05/20 від 13.01.2020 року між відповідачами 14.01.2020 р. укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами. Відступаючи право вимоги за основним договором, первісний кредитор в п. 5.3 договору відступлення зобов`язався у строк не пізніше 5 днів з моменту виконання п.4.1 цього договору відступити права, зокрема, за договорами іпотеки, укладеними між первісним кредитором та іпотекодавцями для забезпечення належного виконання зобов`язань за основним договором. Тобто, спірний договір уступлення права вимоги за іпотечними договорами від 14.01.2020 р. укладено відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 05/20 від 13.01.2020, відповідає приписам ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України та не порушує норми Закону України "Про іпотеку". Оспорюючи договори відступлення прав вимоги, позивач не надав суду доказів того, що його права вказаними договорами порушено. Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень його прав. Просить в задоволенні позову відмовити (а.с.29-34). Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 16 вересня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.44-45). 30 вересня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення від представника ТОВ «Галицька фінансова компанія», де останній зазначив, що з позовом не погоджується. Посилання позивача про неможливість фізичною особи набуття статусу кредитора не може бути підставою для задоволення вимог заявлених у позові, адже наявність відповідної правосуб`сктності передбачається лише для спеціального виду відступлення права вимоги, а саме, для договору факторингу, однак між сторонами укладено договір цесії. Також наголошуємо, що за договором відступлення права вимоги №05/20 від 13.01.2020 року до [PERSON] за вказаним договором передавалась не заборгованість за кредитним договором, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення боргу. Отже, на правовідносини, що склалися між сторонами про відступлення прав вимоги, які оскаржуються позивачем не розповсюджується дія Закону України "Про банки і банківську діяльність", а для укладення договору про відступлення права вимоги новий кредитор не потребує спеціального дозволу (ліцензії), оскільки поняття "придбання права вимоги" не можна вважати тотожним поняттю "надання фінансової послуги". Доводи позивача про те що, договір про відступлення права вимогами за договорами іпотеки від 14.01.2020 р. суперечить ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» оскільки укладений на день пізніше ніж договір відступлення права вимоги не є підставою для визнання правочину недійсним. Відступаючи право вимоги за основним договором, первісний кредитор в п. 5.3 договору відступлення зобов`язався у строк не пізніше 5 днів з моменту виконання п.4.1 цього договору відступити права, зокрема, за договорами іпотеки, укладеними між первісним кредитором та іпотекодавцями для забезпечення належного виконання зобов`язань за основним договором. Таким чином, спірний договір уступлення права вимоги за іпотечними договорами від 14.01.2020 р. укладено відповідно до умов договору відступлення права вимоги N 05/20 від 13.01.2020, відповідає приписам ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України та не порушує норми Закону України «Про іпотеку». Оспорюючи договори відступлення прав вимоги, позивач не надав суду доказів того, що його права вказаними договорами порушено. Просить в задоволенні позову відмовити (а.с.53-58). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених в позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача та представник третьої особи в судове засідання не з`явились повторно, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про поважність причин неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за необхідно розгляд справи проводити у відсутність учасників справи, які в судове засідання повторно не з?явились і не повідомили суд про поважність причин неявки. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 13 січня 2020 року між громадянином [PERSON] («Кредитор-2») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Галицька фінансова компанія» («Кредитор-1») укладено Договір про відступлення права вимоги №05/20 (за Кредитним договором), за умовам якого «Кредитор-1» відступило право вимоги «Кредитору-2» за договором кредитної лінії № 2007/840-МК/335 від 26.12.2007 року, укладеного між ВАТ «КБ Надра» та [PERSON] (а.с. 7-8). Пунктом 4.1 Договору відступлення права вимоги №05/20 від 13.01.2020 року визначено, що за відступлене право вимоги "Кредитор-2" сплачує "Кредиторові-1" суму у розмірі 700 000,00 грн. без ПДВ (ціна продажу) не пізніше 14 січня 2020 року. Відповідно до п.5.3 зазначеного Договору відступлення права вимоги «Кредитор-1» зобов`язується в 5-ти денний термін з дня виконання «Кредитором-2» пункту 4.1 даного договору уступити право вимоги за іпотечним договором від 08 жовтня 2008 року, зареєстрованим за реєстровим №5701 з усіма додатковими угодами до нього, предметом іпотеки згідно якого є земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] ; іпотечним договором від 26 грудня 2007 року, зареєстрованим за реєстровим №8037 з усіма додатковими угодами до нього, предмет іпотеки - нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] ; іпотечним договором від 26 грудня 2007 року, зареєстрованим за реєстровим №8035 з усіма додатковими угодами до нього, предмет іпотеки - житлова квартира [ADDRESS] . 14 січня 2020 року між [PERSON] (Новий Іпотекодержатель) та ТОВ «Галицька фінансова компанія» (Первісний Іпотекодержатель) укладено Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки (а.с.10-13). За умовами зазначеного Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки Первісний Іпотекодержатель відступає (передає) а Новий Іпотекодержатель набуває (приймає) належні Первісному Іпотекодержателю права: - за Договором іпотеки №335/1 посвідчений 26.12.2007 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І.Л. за реєстровим номером 8037, предметом якого є нежилі приміщення бару, що знаходяться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 104,1 кв.м.; - за Договором іпотеки №335/2 посвідчений 26.12.2007 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І.Л. за реєстровим номером 8035, предметом якого квартира [ADDRESS] , загальною площею 171,5 кв.м., житловою площею 64,7 кв.м; - за Договором іпотеки посвідчений 08.10.2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І.Л. за реєстровим номером 5701, предметом якого є земельна ділянка, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 0,0716 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 7310136300:25:003:0085. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). За положеннями ст. 512 ЦК України Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок , зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). В свою чергу приписами ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Таким чином, у ЦК України як вбачається зі змісту статей 512, 1077, цього Кодексу проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим із частини першої статті 1077 ЦК України, та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права та правову позицію щодо розмежування договорів цесії та факторингу, у справі, яка розглядається, суд прийшов до висновку, що спірним Договору про відступлення права вимоги №05/20 від 13.01.2020 року та Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 14.01.2020 року, що укладені між [PERSON] та ТОВ «Галицька фінансова компанія», за своєю юридичною природою притаманні умови договору цесії, тобто вони є договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання зазначених договорів недійсними . За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи позовну заяву [PERSON] та представлені докази в його обґрунтування в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову. Доказів, які б спростовували наведені висновки суду, матеріали справи не містять. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] з огляду на їх безпідставність. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed