Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Представник позивача адвоката Гарницький П.П. в інтересах [PERSON] звернувся з позовом до Пирятинської міської ради, [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання незаконним та скасування частково рішення дев`ятнадцятої сесії Пирятинської міської ради (шостого скликання) від 23 серпня 2012 року. В обґрунтування позову зазначив, що позивач є власником квартир № 2 та [ADDRESS] . Даний будинок поділений на дві секції по дві квартири у кожній. Всі квартири, що належать позивачу, розташовані на другому поверсі будинку. Співвласником вказаного домоволодіння є [PERSON] , який є власником житлової квартири [ADDRESS] . У 2013 році [PERSON] здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1 га по [ADDRESS] , згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.09.2018 року за номером інформаційної довідки № 137788169. Згідно рішення дев`ятнадцятої сесії Пирятинської міської ради (шостого скликання) від 23 серпня 2012 року міська рада надала дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельні ділянки [PERSON] та передала йому безоплатно в приватну власність земельну діяльну площею 0,10 га по [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вважає вищезазначене рішення міської ради незаконним, прийнятими з грубим порушенням чинного законодавства України, що випливає з наступного. Позивач стала співвласником житлового будинку по [ADDRESS] , з 2015 року, коли придбала квартиру № 2 у [PERSON] (третя особа), яка користувалась земельною ділянкою, що згодом без будь-яких узгоджень із сусідами перейшла у власність відповідача [PERSON] З моменту придбання частини житлового будинку, позивач користувалася земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , разом із іншими співвласниками вказаного домоволодіння. На вказаній земельній ділянці, яка призначена для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] розташовані господарські будівлі: 4 сараї та туалет загального користування. Однак, ці споруди також залишились у власності відповідача [PERSON] після приватизації останнім земельної ділянки, що фактично припинило право власності на це майно, яке увійшло у сукупну масу позивачу під час купівлі продажу квартир № 2 та 3, до яких позивач тепер не має доступу, внаслідок перешкод, які чинить відповідач. Приватизувавши земельну ділянку загального користування [PERSON] перешкоджає позивачу, як співвласнику житлового будинку користуватися сараєм та туалетом, до яких доступ можливо здійснити тільки через земельну ділянку, яка наразі перебуває в приватній власності у [PERSON] . Крім того, [PERSON] , побудувавши огорожу навколо житлового будинку [ADDRESS] , загородив позивачу парадний вхід (єдиний вхід) до квартири № 3 . Однак, не зважаючи на вищевикладені обставини, Пирятинська міська рада надала дозвіл [PERSON] на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельні ділянки та передала йому безоплатно в приватну власність земельну діяльну площею 0,10 га по [ADDRESS] , рішення яке було прийнято на підставі підроблених документів, поданих [PERSON] , серед яких і письмова згода всіх інших сусідів, які межують з ним. Земельна ділянка навколо житлового будинку [ADDRESS] перебувала у користуванні ще трьох співвласників даного житлового будинку: [PERSON] - власника квартири № 1 , позивача - власника квартири № 2 , громадянки [PERSON] , або її племінниці, яка прийняла спадщину - на той час власника квартири № 3 , яка наразі перебуває у власності позивача. Однак, не зважаючи на відсутність погодження інших землекористувачів, тобто співвласників житлового будинку, відсутність рішення про припинення права користування вказаною земельною ділянкою іншими співвласниками домоволодіння, наявності на виділеній земельній ділянці господарських будівель (сарай та туалет) загального користування, Пирятинська міська рада надала [PERSON] дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою, що є грубим порушенням норм закону. Враховуючи те, що п. 1. рішення дев`ятнадцятої сесії Пирятинської міської ради (шостого скликання) від 23 серпня 2012 року міська рада надала дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельні ділянки [PERSON] та п.п. 4 п. 2 вказаного рішення передала [PERSON] безоплатно в приватну власність земельну діяльну площею 0,10 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, якщо він навіть і був розроблений на замовлення [PERSON] (відомості стосовно даного проекту відсутні в Пирятинській міській раді) взагалі не проходив процедуру погодження відповідно до ст. 186 1 Земельного кодексу України, що разом з вищезазначеними обставинами є безумовною підставою для відмови в передачі у приватну власність даної земельної ділянки. Позивач просила визнати незаконним та скасувати п. 1 вищевказаного рішення в частині, що стосується [PERSON] , п.п. 4 п. 2 рішення дев`ятнадцятої сесії Пирятинської міської ради (шостого скликання) від 23 серпня 2012 року. Просила стягнути з відповідачів у рівних частках на користь позивача всі судові витрати, серед яких судовий збір та витрати на правову допомогу адвоката, попередня сума послуг якого становить 50 000 грн. Відповідач [PERSON] направив до суду відзив, у якому зазначив, що він є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У 2012 році [PERSON] , відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції станом на 23.08.2012), подав до Пирятинської міської ради клопотання (заяву) про передачу йому безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням дев`ятнадцятої сесії (шостого скликання) від 23.08.2012 Пирятинська міська рада передала безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Жодних порушень земельного законодавства при передачі у приватну власність указаної земельної ділянки як зі сторони [PERSON] , так і зі сторони Пирятинської міської ради допущено не було. [PERSON] набув право власності на земельну ділянку 13.03.2013. [PERSON] не надала до суду жодного належного доказу в обґрунтування своїх позовних вимог до Пирятинської міської ради та [PERSON] про визнання незаконним та скасування частково рішення дев`ятнадцятої сесії Пирятинської міської ради (шостого скликання) від 23 серпня 2012 року. Крім того, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] з 23.10.2015, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.10.2015 Приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області Запорожець О.О., реєстровий № 748. З того часу [PERSON] користується як квартирою № 2 , так і земельною ділянкою. З 23.10.2015 у [PERSON] жодних претензій до [PERSON] з приводу набуття ним права власності на земельну ділянку, чи користування земельною ділянкою не було. Однак, до Пирятинського районного суду Полтавської області з позовом до Пирятинської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування частково рішення дев`ятнадцятої сесії Пирятинської міської ради (шостого скликання) від 23 серпня 2012 року [PERSON] звернулася лише 13.02.2019, тобто, вже після спливу позовної давності. Просив у задоволенні позову [PERSON] до Пирятинської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування частково рішення дев`ятнадцятої сесії Пирятинської міської ради (шостого скликання) від 23 серпня 2012 року - відмовити, стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у ньому. Позивач зазначила, що у 2015 році, придбавши квартиру [ADDRESS] , вона не знала, що [PERSON] приватизував частину прибудинкової земельної ділянки. Вже придбавши у червні 2018 року квартиру №3 у цьому будинку , яка знаходиться над квартирою відповідача, останній почав чинити перешкоди у користуванні її майном, побудував огорожу навколо будинку, чим загородив парадний вхід до її квартири №3 . Тільки тоді, у вересні 2018 року, вона дізналася, що обгороджена земельна ділянка приватизована [PERSON] . Крім того, на цій земельній ділянці знаходяться господарські споруди, якими користувалися всі співвласники будинку, і до яких тепер немає доступу. Про те, що указана земельна ділянка була приватизована відповідачем ніхто із власників квартир будинку не був обізнаний. Представник відповідача - Пирятинської міської ради Полтавської області у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження позовних вимог. Зазначив, що приватизація земельної ділянки, що належить відповідачу [PERSON] , була проведена на підставі рішення Пирятинської міської ради у повній відповідності із вимогами чинного на той час законодавства. Про те, що указана земельна ділянка була приватизована без погодження із співвласниками квартир у будинку, це лише припущення позивача, оскільки технічна документація із землеустрою у матеріалах справи відсутня. Відсутня вона і у розпорядженні Пирятинської міської ради, оскільки один її примірник має зберігатися у власника земельної ділянки, а інший - у відділі Держгеокадастру. Указаний будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , перебував на балансі «ДАК Автомобільні дороги України». Після приватизації квартир у будинку, у спільне користування власників квартир перейшла й земельна ділянка, на якій розташований будинок. Яка площа цієї ділянки відомостей у міській раді немає, будинок на баланс Пирятинської міської ради не передавався. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що приватизація спірної земельної ділянки була проведена згідно із вимогами закону, погоджена із всіма співвласниками квартир будинку по [ADDRESS] . Відповідач побудував огорожу на належній йому земельній ділянці, що не перешкоджає іншим співвласникам проходу до входу у будинок. Позивач ще з 2015 року знала про належність відповідачу цієї земельної ділянки, однак ніяких претензій до нього з цього приводу не було. Належність господарських споруд сараю та туалету на праві власності власникам квартир у будинку позивач жодними доказами не довела, правовстановлюючі документи на них відсутні. Щодо технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, що є предметом спору, відповідач не може її надати у зв`язку з її втратою. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог [PERSON] , зазначивши, що з 1986 року вона проживала у квартирі [ADDRESS] , яку згодом у 2012 році отримала у приватну власність шляхом приватизації. Земельна ділянка під будинком була у спільному користуванні усіх мешканців квартир, на цій ділянці був сарай та туалет, якими вони всі користувалися. [PERSON] після смерті власниці квартири №3 забрав собі її частину сараю. Останній ні з ким із сусідів не погоджував приватизацію земельної ділянки під будинком, з нею зокрема. Про те, що він приватизував землю ніхто із власників квартир будинку не знав. Суд, вислухавши позивача та її представника, представників відповідачів та третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, з`ясувавши обставини справи, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини: Позивач [PERSON] є власником квартири № 2 (на підставі договору купівлі- продажу від 13 березня 2015 року) та № 3 (на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2018 року) у чотирьохквартирному будинку [ADDRESS] (а.с.12-18,27). Відповідач [PERSON] є власником квартири №4 у вказаному будинку , та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,10 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 13.03.2013 (а.с.19, 20, 49). 25.06.2012 році [PERSON] відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України подав до Пирятинської міської ради клопотання (заяву) про передачу йому безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.72-76). Рішенням дев`ятнадцятої сесії (шостого скликання) від 23.08.2012 Пирятинська міська рада надала дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та передала безоплатно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,10 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.77). Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або його оспорювання. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що житловий комплекс - єдиний комплекс нерухомого майна, що утворений земельною ділянкою в установлених межах, розміщеним на ній жилим багатоквартирним будинком або його частиною разом із спорудами та інженерними мережами, які утворюють цілісний майновий комплекс. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 4 п. 19 постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з п. 5 ст. 10 Закону від 19 червня 1992 р. N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" здійснюється в порядку та на умовах, передбачених ч. 3 ст. 42 Земельного кодексу України. Прибудинкова територія являє собою територію навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Згідно статті 42 ЗК України 2001 року (в редакції, що діяла на момент приватизації спірної земельної ділянки), земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. Як установлено судом, об`єднання співвласників квартир у будинку по [ADDRESS] не створювалося, управління будинком жодною установою після приватизації квартир у ньому не здійснюється. Представник відповідача - Пирятинської міської ради у судовому засіданні зазначив, що проект розподілу території багатоквартирного будинку, який є основою для визначення меж земельних ділянок на території існуючої забудови, не розроблявся та відповідним органом не затверджувався, прибудинкова територія (земельна ділянка), частина з якої була приватизована відповідачем [PERSON] , перебувала у користуванні власників квартир будинку по [ADDRESS] без відповідної землевпорядної документації та правовстановлюючих документів, яким чином встановлювалися межі цієї земельної ділянки в натурі не встановлено. Виходячи з аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, суд вважає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку, земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише зі згоди всіх співвласників (квартиронаймачів) будинку, так як належить їм на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини, беручи до уваги ту обставину, що прибудинкова територія, яку законодавець відносить до житлової та громадської забудови, є особливим об`єктом права власності на землю через те, що вона має задовольняти інтереси великої кількості осіб та призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку. Її використання здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Законодавець при цьому не відносить до числа суб`єктів права власності прибудинкової території багатоквартирного будинку окремих фізичних осіб. Зміна цільового призначення земельних ділянок прибудинкової території допускається у випадку реконструкції, зміни функціонального призначення споруд, наявності інших обґрунтованих причин у відповідності з діючими нормами за дозволом відповідних органів місцевого самоврядування. Згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянськогогосподарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотаннядо відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Доклопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташуванняземельної ділянки,погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідач Пирятинська міська рада не надав суду належної та достовірної інформації про те, що при наданні [PERSON] дозволу на розробку технічної документації із землеустрою органом місцевого самоврядування були встановлені межі та цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні співвласників будинку по [ADDRESS] для обслуговування цього будинку, порядок її використання, встановлений співвласниками, а також належні до неї будівлі, споруди. Відсутня така інформація і на генеральному плані забудови міста Пирятина (а.с.23 на звороті). Дозвіл був наданий [PERSON] на розробку технічної документації для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). При цьому, як встановлено, останній не є одноосібним власником житлового будинку, для обслуговування якого йому виділена земельна ділянка. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що приватизація земельної ділянки була погоджена з усіма власниками на той час квартир будинку. Ці доводи спростовуються поясненнями третьої особи [PERSON] , яка на момент приватизації землі була власником квартири №2 у будинку. Інших доказів на підтвердження цих обставин відповідач не надав. На вимогу суду технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку відповідачем не надано. Відсутні також указані матеріали і на зберіганні у міжрайонному управлінні у Гребінківському та Пирятинському районах Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (а.с.69). Згідно приписів ч.4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Відтак, суд вважає встановленим ту обставину, що при приватизації спірної земельної ділянки відповідач [PERSON] не отримував згоди на це інших власників квартир у будинку по [ADDRESS] . Посилання відповідачів на те, що тягар доказування цих обставин лежить на позивачеві суд відхиляє, оскільки з боку позивача, яка не є володільцем технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянка [PERSON] , вживалися всі необхідні заходи для її витребування, які результату не дали. Позивач надала кадастровий план спірної земельної ділянки, що належить відповідачу [PERSON] , однак указаний документ не містить відповідних реквізитів та не може бути доказом того, що саме цей план був затверджений відповідними органами в ході виготовлення технічної документації (а.с. 104). У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1996 року № 13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що при встановленні порядку використання земельної ділянки й розпорядження нею громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної часткової власності, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком та здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. Разом з тим, відповідач Пирятинська міська рада не навела жодного доказу, що вказаних вимог було дотримано при наданні дозволу відповідачу [PERSON] на розроблення технічної документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) надано офіційне тлумачення положень статей 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У цьому рішенні зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка є частиною прибудинкової території, згоди на приватизацію якої власники квартир у будинку по [ADDRESS] не надавали. Яка частина прибудинкової земельної ділянки передана у власність відповідача [PERSON] , чи було при цьому врахування часток у праві спільної сумісної власності у нерухомому майні, порядку користування будинком та розташування інших будівель, відповідачі доказів не надали. На прибудинковій території знаходяться надвірні та господарські споруди власників цього будинку, правовстановлюючі документи на які відсутні, але які в силу тлумачення, наданому у вищевказаному рішенні Конституційного Суду України, відносять до спільної власності власників та користувачів квартир у будинку, які відповідач огородив, чим створив перешкоди у користуванні прибудинковою земельною ділянкою. Тому оспорюване рішення Пирятинської міської ради повинне бути визнане недійсним, оскільки ним порушуються права позивача щодо володіння, користування і розпорядження прибудинковою земельною ділянкою. Той факт, що позивач на час прийняття оскаржуваного рішення міської ради не була співвласником будинку, не впливає на суть спірних правовідносин, оскільки спірна земельна була приватизована незаконно, у зв`язку з чим співвласники багатоквартирного будинку були позбавлені права спільної сумісної власності на частину прибудинкової території, яка без їх згоди та урахування порядку користування прибудинковою територією була виділена у приватну власність [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи викладене, зазначені вище обставини дають підстави стверджувати, що позивач не пропустила строк на захист свого порушеного права, оскільки про його порушення довідалася з придбанням квартири [ADDRESS] у 2018 році та з того моменту, коли відповідач [PERSON] чинив перешкоди у доступі до входу до цієї квартири, про що вона заявляла до правоохоронних органів (а.с.84-87). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 768 грн 40 коп. належить стягнути з відповідачів на користь позивача у рівних частинах по 384,20 грн з кожного. Дослідивши заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що вказана заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У відповідності достатті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суд, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Відповідно до умов додаткової угоди №5 про надання правової допомоги з наданням всіх повноважень як представнику та захиснику від 17 березня 2018 року, що була укладена позивачем [PERSON] з адвокатом Гарницьким П.П., правова допомога клієнта у відповідності до цієї угоди становить 50 000 грн, кошти які повинні бути перераховані адвоката до закінчення судового розгляду в першій інстанції (а.с.8). Натомість доказів передачі саме указаної суми коштів клієнтом адвокату суду не надано. У наданому суду попередньому розрахунку вартості послуг на правову допомогу зазначено, що за попередньою домовленістю між адвокатом та клієнтом година роботи адвоката становить 2500 грн, при наданні правової допомоги за договором адвокатом було витрачено 40 годин, що включало в себе попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні правовідносини, формулювання правової позиції, підготовки процесуальних документів, транспортні витрати по збиранню письмових доказів та проїзд до суду (а.с.9). Указаний розрахунок та домовленості сторін щодо порядку обчислення гонорару, надана угода про визначення гонорару в твердій грошовій сумі, не дає можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що оскільки відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між адвокатом та його клієнтом щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару, суд вважає за необхідне зменшити заявлені до відшкодування судові витрати на професійну правничу допомогу. З огляду на те, що суд не має доказів про узгодження сторонами договору ціни наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку про часткове задоволення таких витрат у розмірі 14 000 грн. (по 7 000 грн з кожного відповідача), з урахуванням критерію розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва його інтересів в суді під час розгляду справи.

Outcome: partial