Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

У квітні 2014 року до суду звернулося ПАТ «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, внаслідок невиконання угоди про погашення боргу за спожиту теплову енергію. 04.09.2014 року представником позивача - Корцовою Л.О. надана заява про зменшення розміру позовних вимог. В якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на корить ПАТ «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії борг за спожиту теплову енергію у вигляді опалення та гарячого водопостачання, внаслідок невиконання угоди в розмірі 1 328 грн. 30 коп. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин. Про час та день розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляла, заперечень проти позову не направила. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, оцінюючи зібрані та надані докази в їх сукупності приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.ст. 156, 162 Житлового кодексу України, п.18 та п.28 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води: водовідведення", затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 63 ( відповідач зобов'язаний щомісячно не пізніше 10 числа наступного місяця розрахуватися з позивачем за спожиті послуги з теплопостачання. Відповідач не здійснював своєчасної оплати одержаних послуг. Станом на 03.09.2014 року виникла заборгованість за теплову енергію у вигляді опалення та гарячого водопостачання у розмірі 1328 грн. 30 коп. з яких: - 840, 22 грн. - сума заборгованості за опалення; - 488, 08 грн. - сума заборгованості за гаряче водопостачання. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ч. 2 ст. 11 ЦК України, оскільки судом встановлено, що між сторонами укладено угоду з погашення боргу за спожиту теплову енергію. Згідно даної угоди відповідач визнала свій борг в сумі 2478, 51 грн. та зобов'язалась погасити дану заборгованість до 01.04.2012 року. На виконання даної Угоди, відповідач частково сплатила борг в сумі 900 грн. 49 коп. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (угодою). Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Пунктом 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. При цьому всьому, згідно зі ст. 1 Закону України від 24 червня 2004 року "Про житлово-комунальні послуги", утриманням будинків і прибудинкових територій є господарською діяльністю, спрямованою на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та ( або ) ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них ( при будинкової ) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, передбачених законодавством. Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 162 Житлового кодексу України, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, наймач ( власник ) квартири зобов'язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Поряд з цим, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України. На підставі наведених обставин позов підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved