Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] за укладеним кредитним договором №2591101527 вiд 30 березня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» і відповідачкою заборгованість в сумі 16 849 грн 64 коп., з яких 5 576 грн 82 коп.- сума заборгованостi за основною сумою боргу; 79 коп. - сума заборгованостi за відсотками; 6 492 грн 03 коп. - сума заборгованостi за щомісячними процентами (платою за управління кредитом); 4 780 грн - сума заборгованостi за пенею та судовий збір у сумі 2 102 грн. В обґрунтуванняпозовних вимог позивач посилається на те, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень»(далі - ТОВ «ФК «ЦФР»)та [PERSON] було укладено кредитний договір №2591101527 вiд 30 березня 2016 року. 30.07.2018 між ТОВ «ФК «ЦФР»та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») укладено Договір відступлення прав вимоги №20180730, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №2591101527 вiд 30 березня 2016 року. На виконання п.6.6 Договору відступлення прав вимоги на адресу відповідачки, зазначену в кредитному договорі, вiд імені ТОВ «ФК «ЦФР» направлено повiдомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цим договором. Незважаючи на це, відповідачка не виконала свого обов`язку та припинила повернення наданих їй коштів в строки, передбачені кредитним договором. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідачка не виконала свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідачки остання не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попереднього кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідачки, а саме з 30.07.2018 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Ухвалою від 23 березня 2020 року суд постановив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 02 червня 2020 року від представника відповідачки - адвоката Самойленка М.Д. надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03 червня 2020 року постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 15 червня 2020 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позов не визнає та зазначає, що надані позивачем докази не підтверджують факту укладення між нею та ТОВ ФК «ЦФК» кредитного договору. Згідно її заяви від 30.03.2016 про отримання кредиту на підставі платіжного доручення ТОВ ФК «ЦФК» на її рахунок перерахувало 8000 грн, а не 9560 грн, як зазначає позивач. Кошти в сумі 1440 грн, зазначені позивачем як за переказ коштів на її рахунок, вона не отримувала, при цьому зазначено, що кошти в сумі 9560 грн видано їй у вигляді кредиту. Позивачем не надано документу (власноручно написану розписку) про отримання кредиту в сумі 9560 грн від кредитора ТОВ «ФК «ЦФК». В період кредитного договору згідно квитанцій за період з 25.05.2016 по 14.12.2016 нею сплачено 4680 грн та за період з 03.10.2016 по 28.02.2017 - 4132 грн, а всього вона сплатила 8812 грн. Підтвердження сплати вказаної суму, окрім наданих квитанцій, є довідка ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» від 31.10.2018, згідно якої в погашення кредиту від неї надійшло 8170 грн, що є помилкою, оскільки нею сплачено 8812 грн. Не визнає позовні вимоги ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" у з"язку з тим, що позивачем не доведено факт отримання кредитних коштів, а також позивачем документально не підтверджено надання кредиту в сумі 9560 грн. Заява про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ "ФК "ЦФР" та заява на отримання кредиту від ТОВ "ФК "ЦФР" від 30 березня 2016 року не є кредитним договором, як у своїй позовній заяві зазначає позивач, оскільки за своїми формою та змістом не відповідає вимогам законодавства. В задоволенні позову просить відмовити. 30 липня 2020 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення на заперечення проти позову, згідно яких відповідно до заяви №2591101527 вiд 30 березня 2016 року на отримання кредиту від ТОВ "ФК "ЦФР" сума надання кредиту [PERSON] становить 9560 грн, дата надання кредиту - 30 березня 2016 року, строк, на який надається кредит, - 24 місяці, початковий процент - 1,5% від суми кредиту, що становить 120 грн., щомісячний процент -3,99% від суми кредиту. Щодо твердження відповідачки, що заява №2591101527 вiд 30 березня 2016 року на отримання кредиту від ТОВ "ФК "ЦФР" та заява про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ "ФК "ЦФР" не є кредитним договором, то в заяві №2591101527 вiд 30 березня 2016 року на отримання кредиту від ТОВ "ФК "ЦФР" міститься особистий підпис відповідачки, яким вона засвідчує, що згодна з тим, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ "ФК "ЦФР" становлять кредитний договір між ТОВ "ФК "ЦФР" та ним як позичальником, а також що вона ознайомилася з кредитним договором до його укладення і згодна з усіма його умовами; свій примірник цієї заяви отримала, умови отримання кредитів від ТОВ "ФК "ЦФР" згодна отримати шляхом роздрукування з веб-сайта кредитовця www.kreditmarket.ua. Згідно Договору відступлення права вимоги №20180730 від 30 липня 2018 року позивач набув права грошової вимоги. На адресу відповідачки, що зазначена у кредитному договорі, простою кореспонденцією через відділення пошти були надіслані підписані та засвідченні оригінали повідомлення про відступлення права вимоги на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" №002767456 від 07 серпня 2018 року та повідомлення про зміну умов кредитного договору та включення персональних даних відповідачки до бази персональних даних №002767456 від 07 серпня 2018 року разом з вимогою про погашення загальної суми боргу по кредитному договору. При цьому звертають увагу на те, що в законодавстві України не передбачено обов"язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Представник позивача - ТОВ «ФК «ЄАПБ» в судове засідання не з`явився, надіславши до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримку позову та згоду на заочний розгляд справи. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Самойленко М.Д. в судовому засіданні позов не визнали. Відповідачка визнала факт отримання нею 30 березня 2016 року у зв*язку з хворобою матері за кредитним договором грошових коштів, які вона повернула у сумі близько 8000 грн, але достовірно їй невідомо, кому вона перераховувала кошти. Згідно квитанцій, які у неї збереглися, вона сплатила за 6 місяців по 780 грн - всього 4680 грн. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 2 ст. 13 ЦПК України закріплено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону і одностороння відмова від зобов`язання чи зміна його умов не допускається, а ст.1054 ЦК України передбачає обов`язок позичальника за кредитним договором повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ст.627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 30 березня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачкою укладено кредитний договір №2591101527 (а.с.4-5). Положеннями ст.1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами 1, 2 ст.1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. 30.07.2018 між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір відступлення прав вимоги №20180730, у відповідності до умов якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №2591101527 вiд 30 березня 2016 року. Відповідно до Реєстру Боржників за кредитними договорами, укладеними між позичальником та ТОВ «ФК «ЦФР», - Додатку №1 до Договору відступлення прав вимоги №20180730 від 30.07.2018 позивач набув права грошової вимоги до відповідачки по кредитному договору №2591101527 вiд 30 березня 2016 року в сумі 16 849 грн 64 коп. Частиною 1 Статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк. На виконання умов Договору відступлення прав вимоги №20180730 від 30.07.2018 згідно вимог ст.512 - 514, 516 ЦК України на адресу відповідачки від імені ТОВ «ФК «ЦФР» було направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до Договору відступлення прав вимоги №20180730 права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених цими договорами. У зв`язку з істотним порушенням відповідачкою умов кредитного договору позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідачки було направлене повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору та включення персональних даних відповідачки до бази персональних даних «Боржники» ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с.15-16). При умові, що відповідачка з будь-яких підстав не отримала вищезазначене повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідачка не мала жодних перешкод для реалізації своїх зобов`язань по сплаті кредитних заборгованостей на рахунки первісного кредитора, які зазначені в кредитному договорі. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Судом встановлено, що всупереч умовам кредитного договору №2591101527 вiд 30 березня 2016, незважаючи на повідомлення, [PERSON] не виконала свої зобов`язання. Після відступлення ТОВ «ФК «ЦФР» позивачу права грошової вимоги до відповідачки остання не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЦФР», ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ». Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №2591101527 вiд 30 березня 2016 року в сумі 16 849 грн 64 коп., з яких 5 576 грн 82 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 79 коп. - заборгованість за відсотками; 6 492 грн 03 коп. - заборгованість за щомісячними процентами (плата за управління кредитом); 4 780 грн - заборгованість за пенею. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов*язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Результат аналізу вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач не зобов*язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь Банку за дії, які Банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь Банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє Банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно з цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (Банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність Банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв*язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Як встановлено Постановою Верховного Суду від 08.08.2018 у справі № 182/2725/16-ц (провадження № 61-3731св18) у разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку або повернення зайво сплачених коштів. Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17. З вищенаведених правових позиції Верховного Суду та встановлених судом обставин, враховуючи, що відповідач не спростувала встановленого судом розміру заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню лише в частині стягнення тіла кредиту в сумі 5576,82 грн, 0,79 грн - заборгованість за відсотками та пенею - 4780 грн. В частині стягнення заборгованості за платою за управління кредитом у сумі 6492,03 грн, позов задоволенню не підлягає через його необгрунтованість та недоведеність в цій частині. При цьому суд враховує, що відповідачка фактично визнала позовні вимоги в цій частині, про що свідчить її заява в матеріалах справи про зменшення суми позову з 16849 грн 64 коп. до 12 169 грн 64 коп (а.с.41). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 16 849 грн 64 коп., судом стягнуто 10 357 грн 61 коп., тобто позовні вимоги задоволені на 61,47% (10357,61 х 100 : 16849,64 =61,47%), що є підставою для стягнення на користь позивача з відповідачки 1 292 грн 10 коп. судового збору (2 102 х 61,47:100 =1 292,10).

Outcome: partial