Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

4 жовтня 2018 року, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому звказувала, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,411 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123755800:01:003:2055, яку вона в подальшому поділила на підставі рішення виконкому Таїровської с/р № 2-2313 від 28.01.2010 року та 03.04.2013 року отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,2607 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 5123755800:01:003:3748. Так, 19.02.2013 року між нею та ТОВ «ДЕРЖБУД» було укладено договір суперфіцію, за умовами якого останні прийняли в безстрокове платне користування зазначену земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123755800:01:003:3748, зобов`язавшись побудувати на ній 3-х поверхових садових будинків, сплативши їй за користування земельною ділянкою суму у розмірі 1760000 грн. (еквівалент 220000 дол. США). Однак в подальшому, ТОВ «ДЕРЖБУД» порушили умови договору щодо сплати їй зазначеної суми за користування землею, припинивши будівельні роботи у вересні 2013 р., здійснивши лише будівництво 2-х поверхів садового будинку. Крім цього, в 2018 р., вона вирішила продати зазначену вище земельну ділянку та в ході оформлення відповідних документів на землю вона з`ясувала, що на зазначеній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] незаконно та без її відома зареєстровано введений в експлуатацію житловий будинок загальною площею 1628,2 кв.м., житловою площею 709,05 кв.м., право власності на який зареєстровано за ТОВ «ЛЮДВИНГСБУРГ-2001» на підставі акту приймання-передачі та договору купівлі-продажу б/н від 27.04.2002 р., а 05.02.2018 року ТОВ «ЛЮДВИНГСБУРГ-2001» відчужили зазначений вище будинок - МП «Фенікс-92», які в свою чергу, 19.02.2018 р. відчужили будинок ТОВ «Уютний-2017». У зв`язку з чим, посилаючись на фактичну відсутність будинку на належній їй земельній ділянці, де знаходиться 2-х поверховий недобудований будинок, без даху та вікон, а також на фіктивну реєстрацію права власності, що перешкоджає їй реалізовувати своє право власності відносно своєї земельної ділянки, позивачка просила суд визнати недійсним акт приймання-передачі нерухомого майна б/н, виданий 27.04.2002 р., видавник ТОВ «ЛЮДВИНГСБУРГ-2001», визнати недійсним договір купівлі-продажу б/н між ТОВ «ЛЮДВИНГСБУРГ-2001» та ТОВ «ПІК-98», скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «ЛЮДВИНГСБУРГ-2001» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу індексний номер 37677147 від 20.10.2017 р. та скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «УЮТНИЙ-2017» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу індексний номер 39743108 від 19.02.2018 р. Заочним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 26.03.2019 р. зазначені позові вимоги були задоволені повністю (а.с. 61-63). Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 11.04.2019 р. була частково задоволена заява представника відповідачів ТОВ «Уютний 2017» про перегляд заочного рішення суду, скасовано заочне рішення суду від 26.03.2019 р. з передачею справи до канцелярії суду в порядку ст. 33 ЦПК України, яка в подальшому була розподілена автоматизованою системою документообігу суду в провадження судді цього жд суду Гандзій Д.М. (а.с. 82-84,87). Представник позивачки за ордером адвокат Тішин Д.П. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позов [PERSON] , який просив задовольнити, розглянути справу у його відсутність, не заперечуючи проти ухвалення судом повторного заочного рішення в порядку ч. 3 ст. 288 ЦПК України, відповідно до якої, повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом (а.с. 122,137). Представник відповідачів ТОВ «Уютний 2017» повторно в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином - рекомендованими листами з судовими повістками за юридичною адресою підприємства, вказаною в ЄДРПОУ, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «організація вибула з адреси» та шляхом розміщення оголошень про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України, причини неявки суду не повідомили, письмових пояснень, заперечень чи заяви про слухання справи за їх відсутністю суду не надали (а.с. 90,91,95-116,123,126,128,134). Представники відповідачів ТОВ «ЛЮДВИНСБУРГ-2001» та 3-ої особи ТОВ «ПІК-98» повторно в судові засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином - шляхом розміщення оголошень про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України у зв`язку зі знаходженням підприємств на тимчасово окупованій території АРК, з якою припинено поштове сполучення, причини неявки суду не повідомили, письмових пояснень, заперечень чи заяви про слухання справи за їх відсутністю суду не надали (а.с. 100,110,124,131,133). 3-тя особа : державний реєстратор Іскров О.В. та представник 3-ої особи МП «ФЕНІКС-92» у формі ТОВ - повторно в судові засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином - рекомендованими листами з судовими повістками за юридичною адресою підприємства та адресою вказаною в ЄДРПОУ та адресою державного реєстратора, вказаною у позові, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками листоноші «інші причини повернення», «» та шляхом розміщення оголошень про виклик до суду на офіційному сайті Судової влади України, причини неявки суду не повідомили, письмових пояснень, заперечень чи заяви про слухання справи за їх відсутністю суду не надали (а.с. 88,89,92,93,105,125,127,130,132). Вказане повторне заочне рішення суду ухвалюється в порядку ч. 3 ст. 288 ЦПК України зі згоди представника позивачки. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів - мають бути належним чином засвідчені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» пр. 58, рішення від 10.02.2010 р.). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювані і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Стаття 81 ЗК України передбачає - громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до приписів ст. 90 ЗК України - власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; б) самостійно господарювати на землі; в) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; г) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; ґ) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; д) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно із ст. 116 ЗК України - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ч. 1 ст. 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У відповідвності до приписів ст. 152 ЗК України - держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Матеріалами справи підтверджується, що позивачці на праві власності належала земельна ділянка площею 0,411 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] /1, кадастровий номер 5123755800:01:003:2055, яку у подальшому на підставі рішення виконкому Таїровської с/р №2-2313 від 28.01.2010 року здійснила її поділ та 03.04.2013 року отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,2607 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 5123755800:01:003:3748 (а.с. 10-13). 19.02.2013 року між позивачкою та ТОВ "ДЕРЖБУД" було укладено договір суперфіцію, за умовами якого ТОВ "ДЕРЖБУД" приймає в безстрокове платне користування земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5123755800:01:003:3748.та зобов`язалось здійснити будівництво 3-х поверхових содових будинків та сплатити позивачеві за користування земельною ділянкою суму у розмірі 1760000 грн. Однак ТОВ "ДЕРЖБУД" умови договору щодо сплати позивачеві зазначеної суми не виконали, а також здійснили будівництво лише 2-х поверхів садового будинку. У 2018 році позивачка вирішила продати зазначену вище земельну ділянку та в ході передпродажної перевірки з`ясувалося, що на зазначеній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] зареєстровано введений в експлуатацію житловий будинок загальною площею 1628,2 кв.м., житловою площею 709,05 кв.м., право власності на який зареєстровано за ТОВ "ЛЮДВИНГСБУРГ-2001" на підставі акту приймання-передачі та договору купівлі-продажу б/н від 27.04.2002 року. 05.02.2018 року ТОВ "ЛЮДВИНГСБУРГ-2001" здійснює відчуження зазначеного будинку на користь МП "Фенікс-92" та 19.02.2018 року МП "Фенікс-92"здійснює відчуження будинку на користь ТОВ "Уютний-2017" (а.с. 15-20). Дослідивши вищевказані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в даному випадку мається документально підтверджений факт порушення прав позивачки на землю, яка належить їй на праві власності з боку відповідачів, які спричинені оскаржуваними договорами купівлі-продажу, актом приймання - передачі нерухомого майна, незаконною державною реєстрацію прав власності на недобудований будинок, а тому у суду є підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved