Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У серпні 2020 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що їй та її сину на праві сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстрований відповідач по справі, який за вказаною вище адресою тривалий час з травня 2014 року не проживає, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири. В квартирі не знаходиться ніяких особистих речей відповідача. Просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій підтримала позовні вимоги, просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача - адвокат Тихоша І.С. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та відповідача, позовні вимоги просив задовольнити. Третя особа [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій позовні вимоги просив задовольнити. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 березня 1994 року [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] . Позивачка 01 лютого 1991 року уклала шлюб з [PERSON] . Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « [PERSON] », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 25 вересня 2019 року. В період з 27 квітня 1999 року по 06 січня 2000 року позивачка перебувала у шлюбі зі [PERSON] . Після розірвання шлюбу позивачці присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 15 березня 2007 року. 07 червня 2011 року [PERSON] уклав шлюб зі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від. 07 червня 2011 року, актовий запис №140. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». 30 травня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Після розірвання шлюбу позивачці залишене прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 30 травня 2014 року, актовий запис №47. Згідно відомостей з Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 27.08.2020 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З актів, складених 17.07.2020 року та 08.10.2020 року головою КСН «Центральний І» вбачається, що [PERSON] фактично мешкає одна за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою,\~ що втратила право\~ користування жилим приміщенням\~ внаслідок\~ відсутності\~ цієї\~ особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.\~\~ Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, з урахуванням думки відповідача, який визнав позов, суд дійшов висновку про те, що оскільки відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] понад п`ять років, він втратив право користування цим житловим приміщенням.\~\~\~ За статтею 141 ЦПК України суд присуджує стороні, на користь якої ухвалено рішення з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, позивач в силу Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України та згідно ч.3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 420,40 грн.

Outcome: approved