Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

01 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ "Українська залізниця" про визнання протиправним та скасування наказу №14 від 04 березня 2019 року «Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗпП України», поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 02 квітня 2019 року відкрито провадження у справі. 16 квітня 2019 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просив визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) №87/ОС від 04 березня 2019 року «Про припинення трудового договору (контракту)». 03 травня 2019 року від позивача надійшла заява про поновлення процесуального строку для звернення з позовом до суду про визнаня незаконним та скасування наказу (розпорядження) №87/ОС від 04 березня 2019 року «Про припинення трудового договору (контракту)». Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14 червня 2010 року був прийнятий на роботу провідником пасажирських вагонів у виробничому підрозділі Сумська вагонна дільниця філії АТ "Українська залізниця". 04 березня 2019 року його звільнено за ініціативою власника за п. 2 ст. 41 КЗпП України, тобто за вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу, що полягають у перевезенні безквиткових пасажирів. Звільнення вважає незаконним, оскільки він не перевозив безквиткового пасажира, бо це був проводжаючий, який не встиг вийти з вагону; за перевезення безквиткових пасажирів згідно з пп. 8.2.1 п. 8.2 Інструкції провідник пасажирських вагонів несе дисциплінарну відповідальність, тоді як відповідно до роз`яснень, викладених у п. 28 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №9\~від 6\~листопада 1992\~року «Про\~практику застосування\~судами трудових\~спорів» звільнення за п. п. 2 і 3 ст. 41 КЗпП не є заходом дисциплінарного стягнення; на нього, як матеріально-відповідальну особу, не може бути покладена відповідальність за збитки у вигляді не отриманих підприємством доходів; звільнення відбулося без згоди профспілкового комітету. Також зазначив, що відповідач при звільненні не вручив йому копію наказу №87/ОС від 04 березня 2019 року і про його існування він дізнався, коли отримав від нього відзив на позов, тому з поважних причин ним був пропущений процесуальний строк звернення з позовом до суду. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить поновити процесуальний строк звернення з позовом до суду, визнати протиправними та скасувати наказ №14 від 04 березня 2019 року «Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпП України», наказ (розпорядження) №87/ОС від 04 березня 2019 року «Про припинення трудового договору (контракту)», поновити його на роботі з 04 березня 2019 року, стягнути з АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 березня 2019 року по день прийняття судового рішення, а також пенесені судові витрати на правничу домопогу адвоката в розмірі 3000 грн. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Хурсенко С.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити повністю. Представник відповідача АТ «Українська залізниця» Конєв О.М. у судовому засіданні позов не визнав повністю, суду зазначив, що 11 лютого 2019 року [PERSON] допустив перевезення безкиткового пасажира, що було виявлено перевіряючими, чим вчинив винні дії, які нанесли б збитки АТ "Українська залізниця" у сумі 61 грн. 46 коп. Такі дії позивача привели до втрати до нього довір`я, що і стало підставою його звільнення саме за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Висновок профспілкового комітету щодо відмови у наданні згоди на звільнення позивача необґрунтований, тому крівник мав право з ним не погодитись і прийняти рішення про звільнення. Крім того, преставник відповідача вважає, що заява позивача про збільшення позовних вимог є зміною предмету позову, оскільки подана поза межами місячного строку з дня звільнення. Подана вона несвоєчасно, пізніше ніж за 5 днів до початку першого судового засідання. Поважних причин для поновлення процесуального строку звернення з позовом до суду про скасування наказу №87/ОС не має, так як позивач його отримав разом із наказом №14 в день звільнення. Представник третьої особи - виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця" у судове засідання не з`явився, начальник підрозділу Букін О.П. надіслав пояснення, в яких просив розгляд справи провести без участі представника виробничого підрозділу, зазначив, що позовні вимоги не визнає за необґрунтованістю та безпідставністю. Зазначив, що при притягненні до дисциплінарної відповідальності позивача та звільненні відповідачем дотримано усіх норм трудового законодавства (а. с. 60-61). Представник третьої особи - Первинної профспілкової організації Сумської вагонної дільниці у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без участі представника профспілки, при цьому нічого не вказав про визнання чи невизнання позову, розгляд справи просив здійснити за наявними у справі матеріалами, зазначив, що позиція Первинної профспілкової організації Сумської вагонної дільниці викладена в протоколі №06 від 19 лютого 2019 року (а. с. 58-59). Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 червня 2010 року [PERSON] прийнято на роботу провідником пасажирських вагонів виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця", який із 27 грудня 2018 року перейменовано на виробничий підрозділ Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця" (а. с. 10-11, 91). 14 червня 2010 року з позивачем укладено договір про повну матеріальну відповідальніст, згідно з яким він повинен забезпечити схоронність доручених йому власником матеріальних цінностей. Також передбачено, що відповідальність працівника настає лише за пряму дійсну шкоду, в межах та в порядку, установленому законодавством, та за умови, що така шкода завдана винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівника не може бути покладено відповідальність за шкоду, що виражена у виді не отриманих підприємством доходів (а. с. 27). 04 березня 2019 року позивача звільнено з роботи за ініціативою власника відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України, тобто за вчинення винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу, що полягають у перевезенні безквиткових\~пасажирів(а. с. 13-15, 92-95). Звільнення [PERSON] здійснено відповідно до наказу начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Українська залізниця" Букіна О.П. №14 від 04 березня 2019 року "Про розірвання трудового договору із провідником пасажирських вагонів [PERSON] за п. 2 ст. 41 КЗпП України" та наказу (розпорядження) №87/ОС від 04 березня 2019 року "Про припинення трудового договору (контракту) (а. с. 13-15, 92-95). За поясненнями відповідача, наказ №14 є мотивувальною частиною наказу №87/ОС, на підставі якого і звільнений позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас, ст. 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як вбачається з матеріалів справи, копію наказу №14 від 04 березня 2019 року позивач отримав 04 березня 2019 року, що підтверджується його підписом в даному наказі (а. с. 15). Як зазначив позивач, копію наказу №87/ОС від 04 березня 2019 року в день звільнення йому не видали, лише ознайомили з ним, його копію отримав лише 15 квітня 2019 року разом з відзивом відповідача на позов. Тому з поважних причин пропустив строк звернення з позовом до суду в частині скасуваня цього наказу. Представник відповідача [PERSON] зазначив, що вказаний наказ [PERSON] був виданий в день звільнення разом із наказом №14, що підтверджується його підписом в наказі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Суд зазначає, що в наказі №87/ОС від 04 березня 2019 року є відмітка про те, що позивач ознайомлений з наказом, але відсутні дані про отримання його копії. Доказів на підтвердження того, що позивачу вказаний наказ був виданий в день звільнення відповідач не надав, доводи позивача в цій частині не спростував. Тому, з урахуванням вищевказаного, суд вважає можливим поновити позивачу процесуальний строк на звернення до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу №87/ОС від 04 березня 2019 року, оскільки він був пропущений з поважних причин. Також представник відповідача зазначив суду, що заяву про збільшення позовних вимог, яка фактично є заявою про зміну предмету позову, позивач подав до суду не своєчасно, вона подана фактично менше ніж за 5 днів до початку першого судового засідання. Але суд зазначає, що заява про збільшення позовних вимог не є заявою про зміну предмету позову, подана вона позивачем 16 квітня 2019 року, перше судове засідання було призначено на 19 квітня 2019 року, яке в цей день відкладено за клопотаннмя представника позивача на 17 травня 2019 року (а. с. 115). Як вбачається з акту серії [NUMBER] , 11 лютого 2019 року за результатами здійснення перевірки поїзда №59 сполученням «Харків-Одеса» на дільниці Кременчук-Полтава комісією ЦВА було виявлено перевезення провідником пасажирських вагонів [PERSON] одного пасажира без проїзних документів на місці №53. З пасажира стягнуто тариф за проїзд на загальну суму 61,46 грн., штраф пасажир відмовився оплачувати із-за відсутності грошових коштів. Згідно пояснень провідника, після відправленення потягу разом з пасажиром місця №29 залишився проводжаючий, між ними виникла сварка, свої стосунки вони з`ясовували у тамбурі з неробочої сторони, на прохання провідника залишити вагон не реагували (а. с. 68-69). В судовому засіданні позивач також наполягав на тому, що це був проводжаючий, який своєчасно не вийшов з потягу, він не займав місце №53 і на момент перевірки був у тамбурі, де з`ясовував стосунки з пасажиром з місця №29, якого проводжав. Поки вони сварились, а він їх розмиряв, то потяг почав рухатись. Про цей факт [PERSON] зразу доповів бригадиру потяга, зателефонувавши йому, на що той відповів, що зараз буде перевірка безквиткових пасажирів. Крім того, відповідно до Інструкції, у такому випадку він повинен довезти таку особу до найближчої станції і виписати квиток. Але виписати квиток він не встиг, оскільки ревізори зайшли у вагон одразу ж після його відправки і вилучили бланки квитків, позбавивши тим самим такої можливості. Суд зазначає, що відповідач доказів на спростування вказаних доводів позивача не надав. Актом перевірки комісії це також не спростовується. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що ревізори відбирали пояснення і у безквиткового пасажира, але ці пояснення суду не надані. Представник відповідача також наполягав на тому, що у випадку, якщо б не відбулася ревізія, то діями [PERSON] АТ «Українська залізниця» були б нанесені збитки на загальну суму 61,46 грн. (а. с. 70-74). Але суд зазначає, що збитки АТ «Українська залізниця» не заподіяно, оскільки доказів на підтвердження цього не надано, позиція позивача, що він не перевозив безквиткового пасажира, а це був проводжаючий, який не встиг своєчасно вийти, відповідач не спростував, винних дій позивача, спрямованих на умисне перевезення безквиткового пасажира, не довів, за весь час роботи позивач до дисциплінарної та матеріальної відповідальності не притягувався, що не заперечував у судовому засіданні представник відповідача, а тому і підстав для втрати довір`я до [PERSON] у відповідача не було. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року в справі №273/212/16-ц. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.\~15\~Закону України\~"Про\~залізничний транспорт" трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі Кодексу законів про працю України, Положення "Про дисципліну працівників залізничного транспорту України", іншими актами законодавства України про працю. Особливості умов праці, соціально-побутового і житлового забезпечення, режиму робочого часу та часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту загального користування, робота яких безпосередньо пов`язана з рухом поїздів, встановлюються АТ "Укрзалізниця" згідно з чинним законодавством України за погодженням з галузевими профспілками. Згідно з п. 2.13 Інструкції провідника пасажирських вагонів №ЦЛ-0038, затвердженої наказом Міністерства транспорту України від 01 вересня 2003 року №234-Ц (далі-Інструкція), провідник зобов`язаний за 5 хвилин до відправлення поїзда попередити, щоб проводжаючі особи звільнили вагон, пасажири перевірили наявність проїзних документів, при цьому забезпечити перебування пасажирів у вагоні, а не в тамбурі, та опустити площадку. Відповідно до пп. 3.9.5 п. 3.9 Інструкції провідникам забороняється на шляху прямування, у пунктах формування та обороту допускати у вагон сторонніх осіб, у т.ч. безквиткових пасажирів та осіб з надлишковою ручною поклажею. За перевезення безквиткових пасажирів провідник несе дисциплінарну відповідальність згідно з законодавством про працю та Положенням про дисципліну працівників залізничного транспорту за порушення трудової дисципліни та посадових обов`язків, що встановлено пп. 8.2.1 п. 8.2 Інструкції. Відповідно до п. 15 Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення застосовується за порушення дисципліни, наслідки яких загрожують безпеці руху поїздів, життю і здоров`ю громадян. Звільнення провадиться у порядку, передбаченому законодавством про працю. У постанові Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів» №9\~від 06\~листопада 1992\~року роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Втрата довір`я може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Недовір`я до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу. При звільненні працівника з підстав втрати довір`я до нього власником або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватися вимог ст. 43 КЗпП України, положеннями якої визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як вбачається з протоколу засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Сумської вагонної дільниці №06 від 19 лютого 2019 року, згоду на звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ст.\~41\~КЗпП України надано не було (а. с. 83-90). В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що подання начальника виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" ПАТ "Укразалізниця" Букіна [PERSON] про надання згоди на звільнення [PERSON] профспілкому комітету надійшло 14 лютого 2019 року, а свій висновок про відмову у наданні згоди профспілковий комітет направив лише 28 лютого 2019 року. Тому він вважає, що була мовчазна згода профспілки на звільнення позивача. Крім того, відмова профспілки не обґрунтована. Але суд критично відноситься до зазначеного, оскільки засідання профспілкового комітету відбулось 19 лютого 2019 року за участі 2 представників адміністрації, яким в цей же день було оголошего рішення профспілковго комітету, тому ніякої мови про мовчазну згоду профспілкового комітету йти не може. Також суд вважає, що рішення профспілкового комітету належним чином обґрунтоване, оскільки в ньому зазначено, що адміністрацією не враховано пояснень позивача, а також відсутні підтвердження нанесення останнім збитків АТ «Українська залізниця». Члени профкому, після з`ясування всіх обставин, прийняли одностайне рішення про відсутність підстав для звільнення [PERSON] за п. 2 ст.\~41\~КЗпП України (а. с. 18-25). Таким чином, суд приходить до висновку, що накази відповідача про звільнення [PERSON] є неправомірними, звільнення його з роботи проведено з порушенням норм трудового законодавства, а тому його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і його необхідно поновити на роботі з 05 березня 2019 року, а не з 04 березня 2019 року, як він просив, оскільки день звільнення є останнім днем роботи, тобто 04 березня 2019 року у [PERSON] був останнім робочим днем. Відповідно до положень ч. 2 ст.\~235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року(далі -Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обовязків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Відповідно до вимог ст. ст. 50, 56 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Згідно розрахунку оплати середньої зарплати виробничого підрозділу Сумська вагонна дільниця філії "Пасажирська компанія" АТ "Українська залізниця" розмір середньоденної заробітної плати позивача на час звільнення становить 56 грн. 42 коп. за годину (а. с. 16). Вимушений прогул позивача становить 453 години, виходячи з норми робочого часу при 40-годинному робочому тижні, в т.ч. за березень (з 05 березня 2019 року по 31 березня 2019 року) - 143 години; за квітень 2019 року 167 годин; за травень 2019 року (з 01 травня 2019 року по 28 травня 2019 року включно) 143 години. \~\~\~\~\~\~\~\~Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 25558,26 грн. (453 год. х 56 грн. 42 коп. = 25558,26 грн.) Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни №13 від 24 грудня 1999року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати за час вимушего прогулу задовольнити та стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 25558,26 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути 1536,80 грн. судового збору та на користь позивача 3000 грн. витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом (а. с. 43-46). На підставі п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial