Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, зміну черговості на право спадкування та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер [PERSON] , з яким вона разом проживала однією сім`єю, як чоловік і жінки без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет за адресою: [ADDRESS] , з 1990 року до дня смерті останнього. У зв`язку з чим, просить встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , з лютого 1990 року і по день його смерті. Як вказує позивач, за час спільного проживання вона разом зі спадкодавцем в 1995 році провели в житловий будинок газове опалення, водопровід за спільні кошти, які були одержані від продажу молочної продукції. Вважає, що її грошові капітальні вкладення в покращення житлового будинку надає їй право вимагати право власності на Ѕ (одну другу) частку житлового будинку, відповідно до ст. 74 СК України та ст.ст.16, 1216 ЦК України. Крім того, [PERSON] посилаючись на те, що [PERSON] хворів, погано ходив, мав слабкий зір, враховуючи, що спадкоємцями другої черги за правом представлення після смерті останнього є його племінники [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на підставі ст. 1259 ЦК України, просить надати їй право на спадкування разом з вищезазначеним спадкоємцями. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 10 лютого 2020 року провадження по справі було відкрито, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 26 травня 2020 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала повністю, посилаючись на викладені в ній обставини. Крім того, пояснила, що шлюб разом з [PERSON] у встановленому законом порядку вони не реєстрували, оскільки не вважали це необхідним, враховуючи похилий вік. У лютому 1990 року, позивач переїхала до [PERSON] в належний йому на праві приватної власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , де вони і проживали. [PERSON] не перебував ні з ким в зареєстрованому шлюбі, дітей не мав. [PERSON] вказала, що вона разом з [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет, обробляли город, мали свиней, птицю та корову. Також, вказала, що зареєструвати своє фактичне місце проживання в житловому будинку, належному спадкодавцю, не бажала, оскільки вони з чоловіком отримували субсидію на обидва житла, в тому числі належного останній, отримані від якої кошти використовували на проживання, в додаток до пенсій. Спадкодавця поховала за власний рахунок. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала повністю. Зазначила, що позивач була співмешканкою спадкодавця з 1990 року, але не як «чоловік та жінка», оскільки спільного бюджету не мали, позивач не здійснювала належний догляд за будинком та чоловіком, та була поганою господинею. Крім того, пояснила, що [PERSON] кошти на утримання та покращення житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ,де проживала, не надавала, натомість купувала необхідне в належний їй будинок, розташований по [ADDRESS] . Спільно худобу чи птицю не тримали. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк надала до суду відзив на позов. У наданому відзиві вказала, що на час розгляду даної цивільної справи відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, яким було б встановлено відповідний факт. Також за правилами ч.2 ст.1259 ЦК України, зміна черговості одержання права на спадкування у судовому порядку можлива за наявності таких обставин: спадкодавцю надавалася матеріальна допомога з боку спадкоємця, така допомога надавалася протягом тривалого часу; безпорадний стан спадкодавця; фізична особа відноситься до кола спадкоємців за законом. Проте, відповідних доказів, які підтверджували вищевказане [PERSON] не надано. Пояснила також, що [PERSON] був матеріально забезпечений і не потребував матеріальної допомоги. Відповідач також заперечувала проти визнання за [PERSON] права власності на Ѕ (одну другу) частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивач не надала жодних доказів в цій частині, а право на будинок набуто [PERSON] у жовтні 1971 року. В судовому засіданні пояснила, що не заперечує той факт, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] в будинку, належному останньому, 19 років «як квартирантка», проте не як сім`я, оскільки не дбала про господарство, не вкладала кошти в житловий будинок. Крім того, в судовому засіданні пояснила, що не заперечує проти спадкування [PERSON] за законом, відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, заслухавши позивача, відповідачів, допитавши свідків,дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб,державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 01 червня 2019 року Барвінківський районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а. с. 7). З довідки №80-20/1 від 23 липня 2020 року, наданої директором Барвінківського комунального підприємства технічної інвентаризації, вбачається, що згідно архівних матеріалів Барвінківського КПТІ, станом на 31 грудня 2012 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . З фотокопії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , наданої приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу у Харківській області, вбачається, що заяви про прийняття спадщини подали нотаріусу, в порядку визначеному ст. 1269 ЦК України, [PERSON] та племінники померлого [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вирішуючи питання щодо встановлення факту спільного проживання позивача однією сім`єю з [PERSON] , який помер [INFO] , з 1990 року до часу відкриття спадщини - [INFO] , суд зазначає наступне. За змістом ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Приписами ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03червня 1999року N5-рп/99 визначено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови Про судову практику у справах про спадкування від 30.05.2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст.3СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Таким чином, за змістом ч. 2 ст.3 СК України ознакою подружніх відносин є наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. По - перше, суд приймає пояснення відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують факт проживання [PERSON] і [PERSON] разом більше 19 років за однією адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на момент смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а позивач за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивача знає давно, купувала у неї молоко за адресою: [ADDRESS] приблизно у 2000 роках. Вказала, що позивач та померлий [PERSON] проживали разом однією сім`єю як чоловік і дружина в будинку [PERSON] , мали спільний побут, бюджет, вели спільне господарство (тримали птицю, обробляли город). Свідок [PERSON] , вказала, що в будинку за адресою: [ADDRESS] , належний позивачу, давно ніхто не проживає. Пояснила, що позивач та [PERSON] проживали разом, мали спільне господарство. [PERSON] , якого вона бачила за рік до смерті, був сліпий та слабкий. Свідок [PERSON] пояснив, що дуже добре знав померлого [PERSON] , за період депутатства ( 1998 - 2006 років) достовірно знає, що позивач та покійний проживали разом, спільно вели господарство, утримували худобу, свиней, птицю заготовляли сіно, мали спільний бюджет, оскільки в одну пенсію не вкладалися. Будинок газифікували в період спільного проживанням. [PERSON] приблизно за п`ять років до смерті втратив зір, а тому потребував догляду. Пам`ятає, що допомагав ремонтувати дах в належному позивачу будинку, на прохання [PERSON] та [PERSON] за їх спільні кошти, оскільки чув розмову, що гроші позивач брала зі спільних заощаджень. Свідок [PERSON] вказала, що позивач та [PERSON] , з якими вона давно товаришувала, проживали однією сім`єю з 1987 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом годували свиней та тримали корову з 2000 року. Свідок [PERSON] пояснила, що давно знає [PERSON] та [PERSON] давно, які жили однією сім`єю, тримали корову, мали спільний бюджет, [PERSON] останні роки втратив зір, був слабкий, потребував сторонньої допомоги. Свідок [PERSON] показав, що позивач та [PERSON] жили однією сім`єю, як чоловік та жінка. [PERSON] втратив зір. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] проживав разом з [PERSON] у будинку належному [PERSON] . Суд не бере до уваги пояснення відповідачів, в тій частині, що їх дядько [PERSON] та позивач по справі [PERSON] не проживали як одна сім`я, не мали спільного бюджету, оскільки вони повністю спростовуються поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, бере до уваги, що вони давно знають позивача та [PERSON] , проживають по сусідству, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не спростовуються будь - якими іншими доказам, та поясненнями відповідачів. Враховуюче викладене, покази зазначених вище свідків, не перебування позивача та спадкодавця в період спільного проживання в іншому шлюбі, а також виходячи при цьому зі змісту поняття та ознак сім`ї, за якими чоловік та жінка проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, суд вважає, що є підстави для встановлення факту спільного проживання та позивача та [PERSON] однією сім`єю з 1990 року до часу відкриття спадщини - [INFO] . При вирішенні питання щодо позовних вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування, а саме разом із спадкоємцями другої черги (за правом представлення) на спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON] , суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як передбачено ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України , спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Спадкоємцями за законом другої черги за правом представлення, відповідно до ст.ст. 1262, 1266 ЦК України, після смерті [PERSON] , є його племінники, відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з фотокопії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , наданої приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу у Харківській області. За змістом ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень ст.ст. 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як "одержання права на спадкування наступною чергою" (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) та "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом". "Одержання права на спадкування наступною чергою" (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом" в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (ст. 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (ст. 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (ч. 2 ст. 1274 ЦК України); спадкова трансмісія ( ст. 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (ч. 3 ст. 1260 ЦК України). Застосування ч.2 ст. 1259 ЦК України з урахуванням вимог ст.ст.12,81 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Згідно копії з медичної картки [PERSON] вбачається, що останній хворів на гіпертонічну хворобу, атеросклероз, мав задишку, переміщувався за допомогою ходунців, мав слабкість у нижніх кінцівках. Медична картка містить запис про те, що хворий самостійно не пересувається (а.с.35-40). Судом встановлено, що фактично, що померлий [PERSON] , через похилий вік, хворобу, втрату зору, потребував стороннього догляду,який здійснювала вдома [PERSON] , що також підтверджено показами, наданими в судовому засіданні свідками та медичною документацією. Аналізуючи докази, надані позивачем, суд вважає, що [PERSON] довела підстави, передбачені ч.2 ст.1259 ЦК України, які є обов`язковими для одержання права на спадкування разом із спадкоємцями другої черги за правом представлення, у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, суд відмовляє [PERSON] в частині визнання за нею права власності на Ѕ (одну другу) частку житлового будинку, відповідно до ст. 74 СК України, оскільки всупереч ст. 81 ЦПК України, оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження цих позовних вимог на зазначених підставах. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Приймаючи до уваги що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, враховуючи постанову приватного нотаріуса Барвінківського районного нотаріального округу у Харківській області про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом №403/02-14 від 20 грудня 2019 року, а також спір про право між сторонами, а також рівність часток спадкоємців у спадщині, суд приходить до висновку про визнання права власності на ј (одну четверту) частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за позивачем. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). На підставі викладеного,

Outcome: partial