Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Богунського районного суду м. Житомира із заявою про видачу обмежувального припису. В обгрунтування своїх вимог зазначила, що на протязі тривалого часу її колишнім чоловіком [PERSON] , який проживає із заявником за однією адресою, вчиняються дії психологічного та фізичного тиску, результатом чого стають виклики працівників правоохоронних органів. Так, 15.09.2021 року відносно [PERSON] винесено терміновий заборонний припис строком на три доби. [PERSON] зауважує, що для забезпечення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства є необхідним застосування обмежувального припису у вигляді заборони особі перебувати в місці проживання заявника та заборони наближатись на відстань 0,5 км. до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні заявник, представник заявника підтримали вищевикладені вимоги. [PERSON] зазначила, що з боку заінтересованої особи [PERSON] вчиняються дії фізичного та психологічного тиску, що виявляється у агресивній поведінці, штовханині. Внаслідок відключення [PERSON] будинку від систем постачання комунальних послуг заявник була вимушена звертатись до працівників відповідних служб для усунення несправностей. Додала, що будинок належить особам на праві спільної часткової власності, при цьому [PERSON] не здійснює оплату комунальних послуг. Порядок користування будинком встановлено таким чином, що спільними залишились побутові та приналежні приміщення з системами обслуговування та постачання будинку. Дитина учасників приймає заспокійливі засоби. Представник заінтересованої особи просив відмовити у задоволенні заяви, вказуючи на відсутність належних доказів на підтвердження викладених [PERSON] обставин. Звертав увагу, що відносно дій заявника також здійснювався виклик працівників поліції. Судом встановлено наступні обставини. Учасники по справі - колишнє подружжя, є співвласниками будинку за адресою: [ADDRESS] . Між особами існують неприязні стосунки, прояв яких носить ознаки психологічного тиску. За визначеннями, наведеними у Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (ст.1), домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч.2 ст. 350-6 ЦПК України у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених\~Законом України\~"Про запобігання та протидію домашньому насильству" або\~Законом України\~"Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Зі змісту поданої заяви слідує, що заявник просить вирішити питання видачі обмежувального припису у вигляді заборони заінтересованій особі перебувати в місці проживання [PERSON] , що одночасно є місцем постійного проживання та власністю [PERSON] . Суд звертає увагу, що обмежуваний припис має своїм завданням терміновий (негайний), попереджувальний та запобіжний захід, направлений на охорону від фізичного, психологічного, економічного насилля потерпілої особи від кривдника. Такі заходи носять тимчасовий характер, на чому наголошено у приписах закону Закону України\~"Про запобігання та протидію домашньому насильству", Цивільного процесуального кодексу України, та що пов`язується із невідворотнім та вчасним реагуванням з боку держави в особі повноважних органів на виконання функцій із гарантування та забезпечення найвищих соціальних цінностей, якими є: людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність, безпека. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відтак, з одного боку з огляду на характер вчиненого насильства у сім`ї держава зобов`язана сприяти припиненню домашньому насильству, наданню допомоги та захисту постраждалої особи, відшкодуванню їй завданої шкоди (п.12 ст. 1 Закону Закону України\~"Про запобігання та протидію домашньому насильству), з іншого, забезпечити належне розслідування випадків домашнього насильства з метою притягнення, в разі обґрунтованих підстав, до відповідальності кривдників, обумовити зміну їхньої поведінки. На рівні із заходами відповідальності, заснованих на положеннях Кримінального Кодексу України, Кодексу України про адміністративне правопорушення, є необхідним застосування відповідних програм для кривдників як комплексу заходів, що спрямовані на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків. Суд зазначає, що обмежувальні заходи для кривдника в значній мірі пересікаються з відповідними правами, визначеними «Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод», зокрема: його правом на справедливий суд, що гарантує швидкий та неупереджений розгляд справи з ухваленням остаточного рішення як умови правової визначеності в можливих спірних відносинах; правом на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке за приписами ст. 8 Конвенції передбачає обов`язок органів державної влади здійснити втручання у здійснення цього права згідно лише згідно із законом для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб; правом на вільне володіння майном (ст. 1 протоколу 1 Конвенції). У своїй постанові № 766/13927/20-ц Верховний Суд зазначив, що «у пункті 9 частини першої\~статті 1 Закону\~України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких насідків його вчинення, а також смерті такої особи». Крім того, ВС зазначив, що «враховуючи положення\~Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у\~КУпАП\~та\~КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи мало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право власності. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису в порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Під час вирішення питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи-кривдника, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою останнього». Суд зазначає, що існування домашнього насилля, а також рівень загрози відносно потерпілих не обмежується оцінкою доказів (речових, письмових, електронних) на предмет підтвердження відповідних фактів, а здійснюється судом у взаємній прив`язці до виявлених на час розгляду справи додаткових даних, заснованих, зокрема, на поясненнях учасників, їх емоційного стану у цей час, виказаних хвилювань та побоювань. При вирішенні питання видачі обмежувального припису пріоритетним слід вважати безпеку особи-потерпілої, упередження загроз домашнього насильства. За результатом наданої судом оцінки виниклих між учасниками конфліктних стосунків суд не дістав висновку про можливість застосування непропорційного до таких обставин способу обмежувального припису як заборона перебувати за місцем проживання у помешканні, яким володіє особа на праві власності. В судовому засіданні заявник чітко не повідомила, в чому саме полягає небезпека, наявність якої обумовлює необхідність позбавлення права особи на користування житлом протягом певного терміну. Як слідує з пояснень учасників, між колишнім подружжям виникають суперечки з приводу використання спільного майна. Рівень емоційного супроводу при вішення спірних питань хоча і свідчить про порушення нормальної прийнятної психологічної атмосфери, водночас не може бути прийнятим як підстава втручання суду у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи вищенаведене, подана заява не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed