Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з ПАТ "Всеукраїнський [PERSON]" і згідно заяви про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача додаткову заробітну плату в розмірі 66480,00 грн. та середній заробіток за період з 04.02.2015р. по 04.09.2016р. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.10.2014 року між позивачем та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено трудовий договір, згідно з яким позивача було прийнято на роботу на посаду директора Житомирського РЦ із щомісячною заробітною платою в розмірі 22160,00 грн. За умовами п.4.2 вказаного договору працівникові повинна бути нарахована та виплачена 21.11.2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 66480,00 грн. У листопаді 2014 року позивачу було виплачено щомісячну заробітну плату, але додаткову заробітну плату, обумовлену в трудовому договорі, йому не виплачено. Відповідно до наказу №36-п від 04.02.2015 року його було звільнено із займаної посади, у зв'язку із скороченням штату працівників. Оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем не проведено, позивач просить стягнути з відповідача додаткову заробітну плату в розмірі 66480,00 грн., а також суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.02.2015р. по 04.09.2016р. В письмовому запереченні від 22.04.2016р. відповідач вказав, що згідно постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». 02.11.2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», у відповідності до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надіслала позивачу повідомлення про нікчемність вищевказаного трудового договору від 01.10.2014 року. В судове засідання 16.11.2016р. представник позивач не зявився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судових засіданнях 09.06.2016р. та 01.08.2016р. в режимі відеоконференції позов не визнав. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2014р. між ПАТ "Всеукраїнський [PERSON]" (роботодавець) та [PERSON] (працівник) було укладено трудовий договір, згідно п.1.1 якого працівник приймається на роботу до роботодавця на посаду директора Житомирського РЦ для виконання роботи, обумовленої цим договором та посадовою інструкцією (а.с.2-4). Відповідно до п. 4.1. трудового договору за виконання обовязків за цим договором працівникові встановлюється і виплачується щомісячно в порядку, встановленому внутрішніми документами роботодавця, заробітна плата в національній валюті України в розмірі 22160,00 грн. Пунктом 4.2. трудового договору передбачено, що працівнику повинно бути нарахована та виплачена 21.11.2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 66480,00 грн. За замістом п. 6.1. трудового договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку. Відповідно до наказу №100-п від 12.03.2014 року [PERSON] з 12.03.2014 року переведено на посаду директора Житомирського РЦ, з робочим місцем у м. Житомир та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (а.с.61). Наведене також підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.7). 04.02.2015 року позивача було звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно з наказом №36-п від 04.02.2015 року (а.с.63). Як вбачається з довідок про доходи №20/1/1-1665 від 05.02.2015р. та № 20/1/1-1665 від 19.09.2016 року за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року, виданої ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», у листопаді 2014 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 22314,69 грн., тобто додаткова заробітна плата, передбачена пунктом 4.2. вищевказаного трудового договору, в розмірі 66480,00 грн. не була нарахована і відповідно не виплачувалась (а.с. 6, 113). Крім того, вона не виплачена позивачеві і до часу розгляду цієї справи, що також не заперечується представником відповідача, а тому вказана обставина не підлягає доказуванню в ході розгляду цієї справи в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Статтею 2 зазначеного Закону визначено структуру заробітної плати, яка складається з наступного: основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно з ч. 1 ст. 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Так, відповідно до п.п. «б» п. 2.4. Положення про оплату праці працівників ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», яке є додатком до колективного договору ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», визначено структуру додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат, до складу якої входить: індивідуальні надбавки до основної заробітної плати; персональні надбавки до основної заробітної плати (за інтенсивність праці, збільшення планового навантаження, високі досягнення в праці, професіоналізм, особливі заслуги, трудові досягнення та інше); доплати за суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягів робіт, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника; доплати за роботу в нічний час; доплати за роботу в вечірній час; доплати за ненормований робочий день для водіїв легкових автомобілів; надбавки за класність водіям автотранспортних засобів; доплати за науковий ступінь (у разі якщо діяльність співробітника за профілем співпадає з існуючим ступенем); інші доплати та надбавки, передбачені колективним договором та цим Положенням (а.с. 54-57). Згідно з п. 2.15 даного Положення для кожного працівника банку можуть установлюватися як одна, так і декілька видів додаткових заробітних плат. Відповідно до витягів із штатного розпису ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» позивачу за посадою начальника відділення встановлено оклад в розмірі 15512,00 грн. та індивідуальна надбавка в розмірі 6648,00 грн., всього 22160,00 грн. (а.с.64-67). Зазначений розмір заробітної плати позивача в повній мірі відповідає розміру заробітної плати, встановленому у п. 4.1. трудового договору від 01.10.2014 року. В той же час, сам факт незазначення у штатному розписі додаткової заробітної плати в розмірі 66480,00 грн., яка мала бути нарахована і виплачена позивачу у листопаді 2014 року відповідно до п. 4.2. трудового договору, не може слугувати підставою для її невиплати, оскільки відповідно до ст. 21 КЗпП власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язаний виплачувати працівникові заробітну плату, передбачену законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Окрім того, після підписання вказаного договору позивача було фактично допущено до виконання ним своїх посадових обовязків. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно правової позиції Верховного Суду України наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6 144ц13, суд, проаналізувавши норми ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України прийшов до висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Твердження представника відповідача про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що 02.11.2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», у відповідності до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надіслала позивачу повідомлення про нікчемність вищевказаного трудового договору від 01.10.2014 року, суд вважає безпідставним, оскільки, по-перше, спірні правовідносини між сторонами виникли у день звільнення позивача з роботи, а саме 04.02.2015 року, тобто задовго до прийняття рішення уповноваженою особою Фонду про нікчемність даного трудового договору, по-друге, ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено можливості визнавати нікчемними саме трудових договорів, оскільки трудовий договір, з огляду на його особливості, не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України. Здійснення розрахунків з працівником відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Верховний Суд України у постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14, розяснив судам порядок здійснення відповідних розрахунків при задоволенні судом позову про стягнення середнього заробітку. У відповідності до листів Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 та «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» від 09.09.2014 р. № 10196/0/14-14/13 кількість робочих днів у грудні 2014 року складала 23 дні, а в січні 2015 року - 20 днів. Відповідно до довідки №20/1/1-1665 від 05.02.2015р., виданої ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 619,79 грн. Кількість робочих днів за період з 04.02.2015р. по 04.09.2016р., з урахуванням вихідних, святкових днів та днів переносу, становить 391 днів. З огляду на викладене, середній заробіток за час затримки розрахунків за період з 04.02.2015р. по 04.09.2016р. становить 242337,89 грн. (619,79 грн. х 391 робочих днів). З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення додаткової заробітної плати та середнього заробітку (а.с.78), то вона не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз ч.2 ст.233 КЗпП України свідчить, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі № 1-13/2013 встановлено, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналогічна позиція з даного питання викладена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1395цс16. Враховуючи те, що позивача на підставі Закону України «Про судовий збір» при подачі позову звільнено від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у визначеному законом розмірі.

Outcome: approved