Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просив, з урахуванням зменшених позовних вимог, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №188/Р-07 від 17.08.2007 року, в розмірі 134327,03 доларів США, що за курсом 9.23 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.03.2014 року складає 1239838,50 грн., звернути стягнення на квартиру загальною площею 49.30 м2, яка \~розташована за адресою: Харківська область, м. Чугуїв, мкр-н "Авіатор"[ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 17.08.2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені нотаріального договору купівлі-продажу з початковою ціною, яка встановлена за висновком про вартість обєкта оцінки від 26.10.2016 року і складає 213891,00 грн., будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, та стягнути з відповідача судові \~витрати. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №188/P-07 від 17.08.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 50000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.08.2012 року. У порушення умов договору [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом \~на 11.03.2014 року має заборгованість \~- 134327,03 доларів США, що за курсом 9.23 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.03.2014 року складає 1239838,50 грн. Представник позивача [PERSON] у судове засідання надала заяву, в якій заявлені позовні вимоги, з урахуванням зменшених позовних вимог, підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала та просила проводити розгляд справи за її відсутністю. Відповідач у судове засідання повторно не зявилася, причину неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, оскільки згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи (а.с.227, 231), письмові заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, та заяв про розгляд справи у її відсутності не надавала. [PERSON] у судове засідання також не зявилася, причину неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, оскільки згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи (а.с.226, 232), заяв про розгляд справи у її відсутності не надавала. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю, як такі, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, виходячи з наступного. 17 серпня 2007 року [PERSON] стала клієнтом ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п. 1.1 Статуту (а.с.27), отримавши відповідно до укладеної кредитної угоди №188/P-07 від 17.08.2007 року кредит у розмірі 50000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.08.2012 року (а.с.13-15). Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Свої зобов'язання за договором банк виконав повністю, надавши [PERSON] кредитні кошти, що підтверджується договором про видачу траншу № 188/Р-07-01 від 21.08.2007 року (а.с. 16-18). На підставі ст. 509 ЦК України зобов'язанням визнається правовідношення, на підставі якого одна сторона (боржник) зобов'язується здійснити на користь другої сторони (кредитора - банка) певні дії (передати майно, виконати роботу, надати послуги, виплатити грошові кошти та ін.) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України: зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України, відповідач не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, та на вимогу кредитора (банка) і зобовязаний сплатити останньому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку (штраф, пеня), то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків на підставі ст. 624 ЦК України. Непогашення заборгованості [PERSON] перед банком свідчить про невиконання умов договору та про грубе порушення ст. 525 ЦК України, яка встановлює неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов'язань, що у відповідності до ст. 3 ЦПК України дає право звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. Стаття 629 ЦК України регламентує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто зобов'язання за кредитним договором припиняється лише виконанням, проведеним відповідно до умов договору, а саме: поверненням кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у строки, в розмірі та валюті, передбаченими в Кредитному договорі. Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика», якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (позики). Відповідно до вимог ст.ст. 1048, 1054 ЦК України в разі відсутності іншої домовленості сторін проценти за користування кредитними коштами сплачуються щомісячно до дня повернення кредиту. Позичальник користується кредитними коштами до цього часу, тому проценти нараховуються аж до погашення кредиту у повному обсязі. В порушення умов договору [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створенного в забезпечення простроченної заборгованності позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів. Відповідно до п.6.1 кредитної угоди при порушенні позичальником зобовязань, останній сплачує банку пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня. Згідно п.6.6 при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобовязань, передбачених даною угодою, більше ніж на 120 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. У звязку з \~порушеннями зобовязань за кредитним договором [PERSON] станом на 11.03.2014 року має заборгованість \~- 97633,57 доларів США, що за курсом 9.23 відповідно до службового розпорядження НБУ від 11.03.2014 року складає 901157,85 грн., яка складається з наступного: - 40309,75 доларів США, що еквівалентно 372058,98 грн. - заборгованість за кредитом; - 50901,50 доларів США, що еквівалентно 469820,84 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; а також штрафи відповідно до кредитного договору: - 27,09 доларів США, що еквівалентно 250,00 грн. \~штраф (фіксована частина); - 6395,24 доларів США, що еквівалентно 59028,06 грн. - штраф (процентна складова); - 338680,62 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.7-9), а всього 1239838,50 грн. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] та [PERSON] 17.08.2007 \~року уклали договір іпотеки, згідно з яким надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 49.30 м2, житловою площею 33.80 м2, яка \~розташована за адресою: Харківська область, м. Чугуїв, мкр-н "Авіатор"[ADDRESS]. Квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності від 13.06.2003 року. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 143 925 грн. 00 коп. (а.с.19-21). [PERSON] 18.08.2013 року помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 323 від 20.08.2013 року, виданим ВДРАЦС по м. Чугуєву реєстраційної служби Чугуївського МРУЮ у Харківській області (а.с.60). Згідно повідомлення Чугуївської держнотконтори від 09.12.2016 року за № 6683/01-16 після смерті [PERSON], померлого18.08.2013 року, в термін, передбачений ст.1270 ЦК України, із заявою про прийняття спадщини звернулася сестра померлого, відповідач по справі [PERSON], заведена спадкова справа за № 46/2014, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, заповіт від імені [PERSON] відсутній (а.с.205). Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку"). ... Правила статті 1281 ЦК щодо строку пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобов'язань, забезпечених іпотекою. Отже, після смерті іпотекодавця [PERSON] до [PERSON] перейшли права та обовязки іпотекодавця у межах вартості спадкового майна. Крім цього, квартира №1 у будинку № 117 в м-ні Авіатор у м. Чугуєві Харківської області належала [PERSON] на праві спільної власності з [PERSON] Надавши згоду на передачу зазначеної квартири в іпотеку банку [PERSON] фактично розпорядилася своєю часткою у праві спільної власності, й умови договору іпотеки в частині вартості належної їй частки для неї обовязкові. За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» позивач має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору, що обумовлює основне зобовязання. Як вбачається з договору кредиту [PERSON] взяла на себе зобовязання забезпечувати повернення кредиту [PERSON], відсотків за його використання, а також сплати штрафних санкцій у разі невиконання кредитних зобовязань у визначений термін. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України та передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення \~стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону. Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачається такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі рішення суду за ціною, яка встановлюється на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що в розумінні норми ст.39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього Закону. Позивачем надано висновки про вартість обєкта оцінки від 27.10.2016 року, а саме: двокімнатної квартири загальною площею 49.3 м2, житловою площею 33.8 м2, розташованої за адресою: [ADDRESS], згідно яких її вартість складає 213891,00 грн. (а.с.193). Вимоги ст.ст.35, 40 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення боржника (іпотекодавця, якщо він є відмінним від боржника) про порушення основного зобовязання та/або іпотечного договору та про вимогу добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення позивачем виконані в повному обсязі, що підтверджується повідомленням № 30.1.0.0/2-RH0 від 05.11.2013 року (а.с.10). Враховуючи вищевикладене, відповідно до умов іпотечного договору, Банк за своїм вибором має право звернути стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, шляхом продажу предмета іпотеки. Отже, заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані \~і повністю підтверджуються умовами укладеного договору та наданими розрахунками, і позивач має законне право на предявлення зазначеного позову до [PERSON] З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 вищезазначеного Закону, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не підлягає виконанню. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в Постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-57цс15). Отже, на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки виконанню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved