Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

5 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати його право на земельну частку (пай) в розмірі 2,50 га в умовних кадастрових гектарах землі по Колоденській сільській раді Томашпільського району Вінницької області та зобов'язати Колоденську сільську раду Томашпільського району виділити йому в натурі земельну ділянку в розмірі 2,50 га на території Колоденської сільської ради Томашпільського району. Даний позов [PERSON] обґрунтував наступним. [INFO] року померла [PERSON], яка доводилася йому матір'ю. Після її смерті відкрилася спадщина на належну матері [PERSON]-[PERSON] земельну частку (пай) на території Колоденської сільської ради розміром 2,50 га. Позивач вказує, що спадщину він прийняв відповідно до діючого на момент смерті [PERSON] законодавства шляхом фактичного прийняття спадщини, так як постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, однак оформити право власності на спадщину через нотаріальну контору він не зміг в силу відсутності правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку на ім'я покійної. Мати позивача [PERSON] прийняла вказану спадщину після смерті своєї матері [PERSON], яка померла [INFO] року, але не встигла переоформити на себе у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа. Дана земельна ділянка належить покійній [PERSON] відповідно як члену колективного сільськогосподарського товариства СТОВ «Колоденка» с.Колоденка. Як член колективного сільськогосподарського підприємства вона мала право на земельну частку (пай). Відповідно до довідки відділу Держземагентства № 0-28-0,2-2762/2-15 від 7 липня 2015 року розмір земельної частки (паю) по Колоденській сільській раді становить 2,50 га в умовних кадастрових гектарах. [PERSON] була членом колгоспу ім..Жданова с.Колоденка і в 1983 році вона вийшла на пенсію по віку як колгоспний пенсіонер, що підтверджується її пенсійним посвідченням [NUMBER], виданим 11 квітня 1983 року. Питання включення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю вирішується відповідно до ст..ст. 22,23 Земельного кодексу України, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 (720/95) «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року, Закону України «Про встановлення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 5 червня 2003 року. 28 серпня 2015 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати за ним право в порядку спадкування на земельну частку (пай) в розмірі 2,50 в умовних кадастрових гектарах земної по Колоденській сільській раді Томашпільського району Вінницької області та зобов'язати Колоденську сільську раду Томашпільського району Вінницької області та Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області виділити йому в натурі земельну ділянку в розмірі 2,50 в умовних кадастрових гектарах землі по Колоденській сільській раді Томашпільського району Вінницької області. 13 жовтня 2015 року перший заступник начальника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Петровський П.А. подав до суду заперечення проти позову, в якому просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Дане заперечення Петровський П.А. обґрунтував тим, що [PERSON] на час смерті не набула права на земельну частку (пай), оскільки не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про її перебування в членах КСП після реорганізації колгоспу. Оскільки [PERSON] вийшла на пенсію в 1983 році, тобто до прийняття Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», вона не могла бути членом КСП. Посилаючись на лист Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08, представник співвідповідача вважає, що [PERSON] не має права на земельну частку (пай). Окрім того, Петровський П.А. вказує і на те, що і сама [PERSON] з дня видачі державного акту на право колективної власності на землю, так і [PERSON] після смерті [PERSON] з 2009 року могла і повинна була довідатися про можливе порушення права на земельну частку (пай), однак лише в 2015 році [PERSON] подано позов до суду про визнання права на земельну частку (пай), тобто в цьому випадку пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, попросили позов задовольнити. Голова Колоденської сільської ради Клюса Г.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечила проти їх задоволення. Представник співвідповідача -Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області-Боднар М.В. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у заперечені проти позову, попросив відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного. Спірні правовідносини виникли з цивільних відносин та регулюються ст.ст.1216,1218 ЦК України,ст.ст.22,23 ЗК України (в ред. 1990 року) п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720 від 8.08.1995 року. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини -це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до вимог ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Судом встановлено, що [INFO] року у смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.6). Згідно довідки Вапнярської селищної ради № 381 від 11 червня 2015 року, після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно її матері [PERSON], померлої [INFO] року (свідоцтво про смерть а.с. 7). [PERSON] фактично спадщину прийняла на протязі шести місяців, однак її не оформила. Після смерті [PERSON] спадкоємцем залишився син [PERSON], який спадщину фактично прийняв на протязі шести місяців. Інформацією щодо інших спадкоємців селищна рада не володіє (а.с. 17). Факт родинних відносин між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України (а.с. 8), Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу (а.с. 9), свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.22), свідоцтвом про народження (а.с.21), Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON], звертався до Томашпільської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], однак нотаріусом йому було відмовлено в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа (а.с.18). Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Ст. 5 ЗК України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна. Згідно ч. 3 ст.. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку. Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)». Маючи земельну частку (пай), її власник може вимагати виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) з видачею державного акту на право власності на землю (свідоцтва про право власності на земельну ділянку). Для виділення земельної частки (паю) в натурі потрібно, щоб її власник виявив таке бажання шляхом подання до відповідної ради заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі. Відповідно до п.2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 "Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі в установленому порядку державного акту на право колективної власності на землю з обов'язковим додатком-списком громадян, які є членами сільськогосподарського підприємства. Згідно із законодавством членами КСП були, зокрема, постійні працівники-члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишалися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа на це право. Виходячи зі змісту статей 22, 23 ЗК 1990 року та даного Указу Президента особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування у членах КСП, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно норм Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), які є членами КСП, не може позбавити їх права на земельну частку (пай). Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] була членом колгоспу ім..Жданова Колоденської сільської ради, що підтверджується пенсійним посвідченням [NUMBER], виданим 1 квітня 1983 року (а.с.20). Відповідно до довідки СТОВ «Колоденка» с.Колоденка Томашпільського району Вінницької області № 11 від 14 жовтня 2015 року, виданої на підставі книги розрахунків по оплаті праці за 1964, 1965, 1968, 1976, 1977 роки, [PERSON] перебувала членом колгоспу ім..Жданова, на даний момент реорганізований в СТОВ «Колоденка» (а.с.68). Тобто, [PERSON] мала право на земельну частку (пай), як член колгоспу ім..Жданова Колоденської сільської ради, однак помилково не була включена до списку власників земельних паїв на виготовлення державного акту на право власності на земельну частку (пай). Однак, невнесення [PERSON] до списків на виготовлення державних актів на право власності на земельну частку (пай) не позбавляє її права на земельний пай, а внаслідок того, що [PERSON] була помилкового пропущена у списках на право на земельну частку (пай), в даний час поновити її право колективне сільськогосподарське підприємство не може, тому право позивача необхідно захистити постановленням судового рішення. [PERSON] померла, не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, однак, факт роботи у колгоспі ім..Жданова с.Колоденка [PERSON] підтверджує право її доньки [PERSON] на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колгоспу, яке їй перейшло у спадок від її матері. Отже, [PERSON], як спадкоємиця майна своєї матері [PERSON], успадкувала і право на земельну ділянку (пай), яка належала її матері. Тобто, [PERSON] фактично прийняла спадщину після своєї матері [PERSON], що підтверджується довідкою Колоденської сільської ради. Оскільки спадкоємець за законом [PERSON] померла після відкриття спадщини своєї матері [PERSON] і не встигла її прийняти, право на прийняття належної їй частки спадщини переходить до її спадкоємців по спадковій трансмісії, а саме до її сина [PERSON] Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] у встановлений законом строк прийняв спадщину, однак при звернені до державної нотаріальної контори йому було відмовлено у оформленні спадщини із-за відсутності правовстановлюючого документу. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно абзацу 3 пункту 23 ПОСТАНОВИ Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] єдиний спадкоємець за законом після смерті своєї матері [PERSON] Тобто позивач набув права та обов'язки спадкодавця, тобто спадщина після смерті останньої належить йому. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2, невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) особи, яка є членом КСП не може позбавити її права на земельну частку (пай); при неможливості надати земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання, відповідно до п.7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», має бути надана із земель запасу Відповідно до п. 7 даної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. № 899-ІV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Згідно з п.24 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 5 червня 2003 року № 899-ІУ, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Частиною 3 ст. 1 цього ж Закону передбачено, що право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська рада чи райдержадміністрація приймає одне з рішень (розпоряджень) або про коригування проекту землеустрою організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); або про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У листі від 10 грудня 2001 року Державний комітет України по земельних ресурсах зазначає, що виходячи з Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають тільки члени недержавного сільськогосподарського підприємства, а надання права на земельну частку (пай) здійснюється не за місцем проживання, а відповідно до встановленого членства в підприємстві (за місцем роботи або виходом на пенсію). Отже, невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) особи, яка є членом КСП не позбавляє її права на земельну частку (пай). Відповідно до довідки відділу Держземагентства у Томапшпільському районі від 7 липня 2015 року № 0-28-0.2-2762/2-15, згідно технічної документації по передачі земельних часток (паїв) з виготовленням державних актів на право власності на землю громадянам СТОВ «Колоденка» с.Колоденка Томашпільського району Вінницької області ін..н. № ДХ/19-1993 від 13.02.2003 року, середній розмір земельної частки (паю) по Колоденській сільській раді становить 2,50 га (а.с.16). Виходячи з викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права на земельну частку (пай) такими, що підлягають задоволенню, та вважає за необхідне визнати за [PERSON] право на земельну частку (пай) в розмірі 2,50 в умовних кадастрових гектарах із земель запасу Колоденської сільської ради, однак вимоги позивача у частині зобов'язання Колоденської сільської ради Томашпільського району Вінницької області та Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області виділити йому в натурі земельну ділянку в розмірі 2,50 в умовних кадастрових гектарах землі по Колоденській сільській раді Томашпільського району Вінницької області, задоволенню не підлягають, оскільки це питання є компетенцією інших органів. Посилання відповідача на пропущений строк позовної давності суд не може взяти до уваги, оскільки в даному випадку позивач дізнався про своє право лише в лютому 2015 року, коли померла його мати, оформляючи спадщину після якої він дізнався про неоформлену спадщину своєї баби [PERSON] своєю матір'ю [PERSON] На підставі наденого,

Outcome: partial