Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивач ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 145 163, 37 грн. та судовий збір в розмірі 1 451, 63 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21.05.2005 року АКБ «Золоті ворота» (з 14.05.2010 року Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА») та [PERSON] укладено Договір № 167 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної), разом з усіма змінами до нього, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 37 000, 00 доларів США, а Позичальник зобов'язалася на передбачених Договором умовах повернути кредит у строк 17.02.2006 р. та сплатити проценти за користування ним за ставкою 20 % річних. При цьому, позивач зазначає, що зобов'язання з повернення кредитних коштів в доларі США відповідач виконала в повному обсязі. З 31.05.2007 р. сторони виклали Кредитний договір у новій редакції, яка передбачала, що з моменту внесення змін кредитний договір стає Договором № 167 від 21.02.2005 р. про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної), тобто за кредитною лінією Банк вправі неодноразово поновлювати надання Позичальнику кредиту в межах встановленого ліміту заборгованості і терміну його погашення без спеціальних переговорів між Банком та Позичальником. В межах кредитної лінії (відновлювальної) за умовами Договору про зміни від 28.05.2008 року № 12 до договору № 167 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) від 21.02.2005 р. банк зобов'язався надати Позичальникові кредит в рамках відновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 525 000,00 грн. (ліміт), а Позичальник зобов'язався повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів, але не пізніше 11.04.2011 року, сплатити проценти за користування кредитом в розмірах та на умовах визначених п.1.1 Кредитного договору. Позивач вказує, що протягом існування кредитного зобов'язання відповідач умов кредитного договору належним чином не виконувала, внаслідок чого банк звертався з позовом до відповідача до суду. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.12.2013 р., позов задоволено, ухвалено стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у сумі 407 118, 54 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру загальною площею 104, 60 кв. метрів, розташовану за адресою: [ADDRESS], реалізувавши її на прилюдних торгах з початковою ціною продажу не нижче ринкової, додатково визначеної шляхом залучення суб'єкта оціночної діяльності в межах рамках провадження. Також позивач зазначає, що не зважаючи на ухвалене судове рішення про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитний договір діє та за період з 04.04.2012 р. року по 03.02.2014 року виникла нова заборгованість зі сплати нарахованих банком процентів у сумі 145 163, 37 грн. Представник позивача в судове засіданні не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставах наявних у справі доказів, враховуючи, що представником позивача заявлено клопотання про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 21.05.2005 року АКБ «Золоті ворота» (з 14.05.2010 року Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА») та [PERSON] укладено Договір № 167 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної), разом з усіма змінами до нього, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 37 000, 00 доларів США, а позичальник зобов'язалася на передбачених Договором умовах повернути кредит у строк 17.02.2006 р. та сплатити проценти за користування ним за ставкою 20 % річних. З 31.05.2007 р. сторони виклали кредитний договір у новій редакції, яка передбачала, що з моменту внесення змін кредитний договір стає Договором № 167 від 21.02.2005 р. про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної), тобто за кредитною лінією банк вправі неодноразово поновлювати надання позичальнику кредиту в межах встановленого ліміту заборгованості і терміну його погашення без спеціальних переговорів між банком та позичальником. В межах кредитної лінії (відновлювальної) за умовами Договору про зміни від 28.05.2008 року № 12 до договору № 167 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (відновлювальної) від 21.02.2005 р. банк зобов'язався надати позичальникові кредит в рамках відновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 525 000,00 грн. (ліміт), а позичальник зобов'язався повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів, але не пізніше 11.04.2011 року, сплатити проценти за користування кредитом в розмірах та на умовах визначених п.1.1 Кредитного договору. П. 6.2 кредитного договору передбачено, що він набуває чинності з моменту його укладення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним. В п. 3.1 кредитного договору сторонами погоджено, що проценти є платою за користування кредитом і сплачуються за весь час користування кредитом до дня його фактичного повернення, у тому числі і після закінчення строку, на який було надано кредит. В п. 3.5. кредитного договору передбачено, що банк нараховує проценти за користування кредитом із дня фактичного надання кредиту до дня, який передує дню повного погашення кредитної заборгованості, застосовуючи при цьому згідно з вимогами чинного законодавства України метод «факт/факт». Також Судом достовірно встановлено, що 23.02.2005 між АКБ "Золоті ворота" та [PERSON] укладено договір іпотеки № 05-058 з урахуванням всіх змін до нього, відповідно до умов якого іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, та всіма додатковими угодами до нього, відповідно до якого є предметом іпотеки є трикімнатна квартира загальною площею 104,60 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї перед банком утворилася заборгованість, в зв'язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду з позовом до відповідача. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.12.2013 р., позов задоволено, ухвалено стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у сумі 407 118, 54 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру загальною площею 104, 60 кв. метрів, розташовану за адресою: [ADDRESS], реалізувавши її на прилюдних торгах з початковою ціною продажу не нижче ринкової, додатково визначеної шляхом залучення суб'єкта оціночної діяльності в межах рамках провадження. Зазначеним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.05.2013 року присуджено стягнути на користь Банку суму заборгованості з повернення кредиту, сплати відсотків та пені за прострочення повернення кредиту та сплати відсотків, що виникла станом на 04.04.2012 року. Поряд з цим, наявність невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє зобов'язань відповідачки, кредитний договір продовжує діяти, та, згідно наданого позивачем розрахунку, у відповідача виникла нова заборгованість зі сплати нарахованих відсотків, розмір якої станом на 03.02.2014 року становить 145 163, 37 грн. Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення зобов'язань є договори. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Ст. 526 встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до його умов договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. В п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. П. 6.7 кредитного договору передбачено, що виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором забезпечується заставою нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до п. 2.1.2 договору іпотеки, іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем у встановлений строк зобов'язань за кредитним договором самостійно: звернути стягнення на майно та реалізувати його для погашення вказаних зобов'язань, залишити у своїй власності майно шляхом погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок власних коштів, реалізувати майно третім особам на підставі договору купівлі - продажу для погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи зокрема, сплату процентів. Згідно із ст. 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення перешкод. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Питання надсилання позивачем вказаної вимоги досліджувалося в рішенні Київського районного суду м. Харкова від 22.05.2013 року, тому в силу приписів ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України у даній цивільній справі не вирішувалося. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Відповідно до ч. 1 ст.15 Цивільного кодексу України та ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема шляхом звернення до суду. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджений судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення.

Outcome: approved