Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося в серпні 2013р. до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання в сумі 5577,18 грн., стягнення судових витрат. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09.08.2013 року (суддя Максимчин Ю.Д.) було відкрито провадження у справі. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду (суддя Барашков В.В.) від 06.02.20012 року було задоволено позов. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04.09.2014 року було заяву представника [PERSON]Р задоволено: заочне рішення від 06.02.2014 року скасовано. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.11.2015 року було залучено до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON]. 28.01.2016 року в звязку з відрахуванням судді Барашкова В.В. зі складу суддів (зі смертю), дана справа прийнята до провадження нового складу суду (головуючого судді Польської М.В.). Представником позивача було уточнено позовні вимоги, та просила суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 8592,85 грн., стягнення судових витрат. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов повністю зі збільшеними вимогами. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав до суду заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності щодо вимог до власника квартири відповідача 2 [PERSON], щодо вимог до відповідача 1 [PERSON] просив відмовити за безпідставністю, оскільки він не є власником квартири, а тільки проживає там. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачами зобовязання по оплаті наданих послуг теплопостачання. Судом встановлено, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» проводить господарську діяльність в т.ч. у сфері теплопостачання, та надає послуги до будинку, де знаходиться квартира відповідача [PERSON], що не заперечується сторонами. Відповідач 2 [PERSON], яка зареєстрована за адресою [INFO], являється власником квартири [ADDRESS] Б у м.Івано-Франківську з 1998р., але з 2005 року виписана з власної квартири (а.с.46-47). В квартирі [ADDRESS] Б в м. Івано-Франківську проживає та зареєстрований [PERSON] (син власниці квартири) з 21.03.2008р., а з 2012 року і його дочка, тобто онука власниці житла, що підтверджено сторонами та довідкою випискою з будинкової книги (а.с.107). Це не заперечується і представником. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Правовідносини, які виникли у сфері надання комунальних послуг, регулюються спеціальним законодавством, а саме як вже зазначалось Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Нарахування по оплаті наданих послуг позивачем проводились у відповідності до п. 17 вище зазначених правил, за змістом якого вартість послуг опалення визначається розрахунковим методом щомісяця, шляхом перемноження вартості теплової енергії за 1 м. кв. квартири на її загальну площу. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. За вимогою ч.3 ст.815 ЦК наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі усного договору про надання послуг з теплопостачання, є зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Заборгованість по даних послугах по теплопостачанню відповідачів, за розрахунком позивача, становить на час подачі позову станом на 01.08.2013 року за період з 01.08.2010 року по 01.08.2013р. в розмірі 5577,18 грн. (а.с.4), та станом на 23.02.2015 року в сумі 8592,85грн. (а.с.84). Представником відповідачів в судовому засіданні зазначалось, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки відповідач 1 не є власником квартири, а тому стягнення з нього заборгованості не є правомірним за ст..19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст..156 ЖК України, а щодо позовних вимог про стягнення заборгованості із відповідача 2, а тому слід застосувати позовну давність та відмовити у задоволення позовних вимог. При цьому представник відповідачів зазначив, що стосовно відповідача 2 позивач взагалі і не звертався із заявою про видачу судового наказу, оскільки судовий наказ стосувався двох осіб в т.ч. [PERSON], що проживали в квартирі, один з яких помер. Заперечуючи вимоги також представник відповідачів посилався на протокол Міжвідомчої комісії з розгляду питань повязаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання від 13.12.2012р. (а.с.63-67), однак не надав суду доказів виконання власником умов за яких видавався дозвіл, як і документи про прийняття такого відключення. Щодо застосування представником відповідачів позовної давності, то така давність не є пропущена. Так, загальна позовна давність, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, за вимогами даної статті, необхідність предявлення вимог передбачено як до одного із кількох боржників, або частини вимог. Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, 17.01.2012 року була подана в суд заява ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до боржників [PERSON] та [PERSON] (батько власниці квартири, помер в липні 2012р.) про стягнення заборгованості нарахованої по квартирі [ADDRESS] Б у м.Івано-Франківську за період з 01.12.2008р. по 01.12.2011р. в сумі 2299.41грн., з останньою проплатою у вересні 2010р., на підставі якої 19.03.2012 року був виданий судовий наказ. 29.05.2012 року ухвалою цього ж суду був скасований судовий наказ від 19.03.2012 року за заявою [PERSON] про стягнення заборгованості. Порівнюючи розрахунок боргу поданий до судового наказу та до позову, на 01.08.2010р. заборгованість в сумі 3269.54грн., була погашена у вересні місяці 2010р. в повному обсязі, та почала нараховуватись заборгованість з 01.08.2010р. по 01.08.2013р. що становило суму зазначену в позові - 5577.18грн., тобто позовна давність навіть з часу початку нарахування боргу не є пропущеною. Судовий наказ за ст.95 ЦПК є особливою формою судового рішення про стягнення коштів. Враховуючи судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів, подання заяви про видачу судового наказу, перериває перебіг строку позовної давності (постанова ВСУ від 21.01.2015 р. у справі №6-214цс14). Отже, з 17.01.2012 року (дата подання заяви про видачу суд.наказу) починається заново перебіг позовної давності, а позов до суду подано в серпні 2013 року. Що стосується заперечення про безпідставне стягнення з відповідача 1 [PERSON] заборгованості, оскільки останній є тільки наймач квартири, а не власник, то суд відхиляє такі доводи виходячи з такого. За ст..19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. В обовязки споживача входить в т.ч. оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (ст..20 цього ж закону). Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За ст..162 ЖК плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї (ст..64 ЖК). А за ст..68 ЖК наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Отже, повнолітні члени сім'ї, а відповідач 1 є сином (та фактичним споживачем послуг) відповідача 2 як власника несе солідарну з власником майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із цивільних обовязків по комунальних платежах. Представник відповідача вказував на вимоги ст..156 ЖК, за якими члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. Отже, рівність прав членів сім'ї та власника житла виявляється тільки у тому, що вони, як і власник, можуть повною мірою використовувати житло за призначенням. Угоди між власником квартири та її сином як користувачем не має, що підтверджено стороною відповідача. Проте, у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, хоча і без договору, є зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані до будинку послуги. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630,

Outcome: approved