Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Позивач - ПАТ «УкрСиббанк», яке в подальшому змінило свою назву на АТ «УкрСиббанк», звернувся до суду із позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказав наступне. 29.05.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого був ПАТ «УкрСиббанк», та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено кредитний договір № 11160776000, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 52 047 швейцарських франків зі строком повернення до 01.08.2028 року, та зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 8,99 % річних. На забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитом, 29.05.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 117274, згідно якого [PERSON] взяв на себе солідарне зобов'язання відповідати за належне виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань, виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 20.05.2014 р. становить 30 510,41 швейцарських франків, що еквівалентно 402 198,09 грн., та складається із: -26 392,25 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 20.05.2014 р. становить 347 911,19 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; -4 102,48 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 20.05.2014 р. становить 54 080,22 грн. - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; -10,32 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 20.05.2014 р. становить 136,03 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; -5,36 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 20.05.2014 р. становить 70,65 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. Посилаючись на викладене та неможливість в позасудовому порядку захистити свої права та інтереси, позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку вищевказану заборгованість за кредитним договором. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06.09.2017 р. був прийнятий зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки та зобов'язання вчинити певні дії. Зустрічний позов відповідачі мотивували тим, що до підвищення курсу іноземної валюти до національної грошової одиниці, зобов'язання за кредитним договором виконувалися належним чином, однак через скрутний матеріальний стан, відповідачі не змогли продовжувати погашення кредиту згідно графіку. У зв'язку з чим вони зверталися до позивача із проханням зафіксувати платежі у національній валюті, проте він відмовив у цьому. Відповідачі також зазначили, що фактично вони отримали кредит в українській гривні, а не у швейцарських франках, і при укладенні кредитного договору позивач не роз'яснив усі можливі валютні ризики договору, істотні умови кредитування та сукупну вартість кредиту, і договір містить положення, що є несправедливими по відношенню до споживача. Посилаючись на таке, відповідачі у зустрічному позову (в редакції від 11.02.2015 р. а.с. 94-99), просили: -визнати недійсним п. 1.1. кредитного договору № 11160776000 від 29.05.2007 р. в частині визначення валюти зобов'язання у швейцарських франках; -зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» зафіксувати валюту зобов'язання в українській гривні за офіційним курсом НБУ на момент укладення кредитного договору № 11160776000 від 29.05.2007 р., а саме: 1 швейцарський франк = 4,1140 грн.; -зафіксувати суму заборгованості за кредитним договором та зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» зафіксувати відсоткову ставку за кредитом на рівні, вказаному у кредитному договорі, тобто у розмірі 8,99 %; -звільнити від сплати неустойки (штраф, пеня) за кредитним договором. Представник позивача у судовому засіданні підтримав первісний позов з вищевикладених підстав та заперечував проти задоволення зустрічного позову, а в подальшому подав заяву про слухання справи у його відсутність та просив задовольнити вимоги первісного позову у повному обсязі. Письмові заперечення позивача долучені до матеріалів даної справи (а.с. 89-92). Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, їх представник у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом визнав частково, не погодився із сумою заборгованості та підтримав зустрічний позов у редакції від 11.02.2015 р., просив його задовольнити. Заслухавши пояснення учасників справи, та дослідивши зібрані по справи письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1,3 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК). Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК). Загальні підстави недійсності правочину встановлені частиною 1 статті 215 ЦК, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою статті 203 цього Кодексу. Правилами частин 1-3 статті 203 ЦК визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Закон України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За змістом статей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Зі змісту п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Із матеріалів справи вбачається, що 29.05.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого в подальшому став ПАТ «УкрСиббанк», та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений кредитний договір № 11160776000, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 52 047 швейцарських франків зі строком повернення до 01.08.2028 року, та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 8,99 % річних. Пунктом 1.4 кредитного договору визначено, що цільовим призначенням кредиту є поповнення обігових коштів. Із наявного у матеріалах справи витягу з ЄДРПОУ від 27.02.2019 р. вбачається, що державна реєстрація фізичної особи-підприємця [PERSON] була припинена, про що зроблений запис № 25220060004025638 від 27.01.2017 р. Враховуючи викладене, і те, що кредит надавався [PERSON] не як фізичній особі на споживчі цілі, а як приватному підприємцю для поповнення обігових коштів, то суд вважає неможливим застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилаються відповідачі у своєму зустрічному позові. До того ж, наданий їй кредит не підпадає під визначення «споживчого кредиту», який наданий у п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому підстави визнання п. 1.1 кредитного договору, вказані відповідачами, суд знаходить безпідставними та не вбачає підстав для задоволення таких вимог. Доводи відповідачів щодо неправомірності визначення зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті та зобов'язання визначити її в національній грошовій одиниці - гривні, суд знаходить необґрунтованими і безпідставними виходячи із такого. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Право банку здійснювати операції в іноземній валюті врегульовано, зокрема, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про Національний банк України», Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» тощо. Із матеріалів справи вбачається, що 28.10.1991 р. Національним банком України було видано АКІБ «УкрСиббанку» ліцензію № 75 на право здійснення операцій, перелічених у Додатку, зокрема, операцій з валютними цінностями. Частина перша статті 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначає правовий статус валюти України як єдиного законного засобу платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Дане положення слід інтерпретувати таким чином, що валютним законодавством можуть бути встановлені особливі правила використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Саме такі правила визначені статтею 5 Декрету, відповідно до якої валютні операції можуть здійснюватися виключно на підставі індивідуальної чи генеральної ліцензії НБУ. Згідно з пунктом 2 статті 1 Декрету, юридичний зміст поняття "валютні операції" має широкий контекст і включає будь-які операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності (у тому числі, на іноземну валюту), за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Виходячи з даного визначення, очевидно, що надання кредитів в іноземній валюті кваліфікується валютною операцією, яка може здійснюватися виключно на підставі відповідної ліцензії НБУ. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Диспозиція норми частини другої статті 5 Декрету передбачає, що індивідуальної ліцензії потребують валютні операції, визначені частиною четвертою цієї статті, в той час як генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. Тобто, валютна операція здійснюється на підставі індивідуальної ліцензії або генеральної ліцензії у разі, якщо вона не підпадає під режим індивідуального ліцензування. При цьому індивідуальна ліцензія видається НБУ на разову валютну операцію, в той час як генеральна ліцензія дозволяє здійснювати окремі валютні операції, що не підпадають під режим індивідуального ліцензування, на регулярній основі протягом строку дії ліцензії. Пунктом "в" частини четвертої статті 5 Декрету встановлена вимога стосовно необхідності отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Відповідно до частини шостої статті 5 Декрету, порядок видачі ліцензій на здійснення валютних операцій визначається НБУ. Однак станом на сьогоднішній день не існує будь-яких нормативно-правових актів НБУ, які б встановили терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Дана обставина, з огляду на відсилочний характер норми пункту "в" частини четвертої статті 5 Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані із наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам України. Отже, з огляду на відсутність істотних нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування до операцій з надання кредитів в іноземній валюті у відносинах між резидентами України, як це передбачено пунктом "в" частини четвертої статті 5 Декрету, єдиною правовою підставою для здійснення банками та іншими фінансовими установами кредитування в іноземній валюті, згідно з частиною другою статті 5 Декрету, є генеральна ліцензія НБУ, отримана ними в установленому порядку. Аналогічні положення містять ст. 47 та ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», які визначають, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з валютними цінностями, у тому числі, операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Доводи зустрічного позову щодо заборони надання кредитів в іноземній валюті на території України суд знаходить необґрунтованими, безпідставними і такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні відповідачами законодавства. Суд виходить із того, що така заборона дійсно була встановлена Законом України від 22 вересня 2011 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" який набрав чинності з 16 жовтня 2011 року, тобто вже після укладення даного кредитного договору, і з огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання нікчемними умов кредитного договору, укладеного 29.05.2007 року, тобто до набрання чинності цих змін. До того ж, суд вважає взагалі неможливим застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів» через міркування, що викладені судом вище. Щодо вимог за зустрічним позовом про зобов'язання позивача зафіксувати валюту зобов'язання в українській гривні за офіційним курсом НБУ на момент укладення кредитного договору та визначення відповідної суми заборгованості за цим договором, а також зобов'язання позивача зафіксувати відсоткову ставку за кредитом на рівні, вказаному у кредитному договорі - у розмірі 8,99 %, то суд не вбачає підстав для їх задоволення виходячи із такого. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладе\-ним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови, що формують договір у цілому та його окремі види. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для дого\-ворів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Отже, поряд з визначен\-ням предмета договору, істотними є ті умови, що встановлені зако\-ном. Наприклад, законами визначаються істотні умови договорів оренди державного і комунального майна, концесійних договорів, договорів про розподіл продукції, зовнішньоекономічних контрак\-тів тощо. Істотними є також умови, які хоча прямо і не вказані в за\-коні, але є необхідними для договорів даного виду, наприклад, ціна в оплатних договорах, строк у договорах майнового найму тощо. Ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у ви\-падках і на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання догово\-ру допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на ви\-могу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою сто\-роною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється то\-го, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті 1.1 кредитного договору сторони визначили валютою зобов'язання - швейцарські франки, а пунктами 1.3.1 та 1.3.2 цього договору вони погодили розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами як в установлений договором строк, так і понад встановлений строк. Детальна плата за наданий кредит визначена у пункті 1.3. кредитного договору. Особливі умови кредитного договору, і зокрема, зміна розміру процентної ставки за договором, врегульовані розділом 9 кредитного договору. Виходячи зі змісту кредитного договору, суд робить висновок, що при його укладенні сторони усвідомлювали певні ризики на випадок зміни валютного курсу і в момент укладення не мали обґрунтованих підстав вважати, що така зміна не настане. При цьому, офіційний курс національної валюти гривні по відношенню до іноземних валют встановлюється Національним банком України та не залежить від волі сторін. Пунктом 16 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що обставина зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Зазначенні висновки відображені також у рішеннях Верховного Суду України від 31.08.2011 року по справі № 6-54579св10, від 30.03.2011 року у справі № 6-41243св10, від 26.01.2011 року у справі № 6-38261св10. За правилами ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановлених законом. Згідно статті 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч.1, 3 ст. 533 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України № 6-79цс від 02.07.2014 р., відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта, є єдиним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається у гривні за офіційним курсом Національного банку України. Отже, визначення в договорі еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті відповідає вимогам ст.533 ЦК України. При цьому сплата за таким зобов'язанням має здійснюватися в гривні за офіційним курсом Національного банку України на дату оплати. При цьому, виходячи із загальних умов укладеного між сторонами зазначеного кредитного договору, суд вважає, що сторонами досягнута домовленість про істотні умови договору даного виду, і серед іншого, договір містить положення про сплату всіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту. За умовами п. 8.2 кредитного договору, сторони домовились вважати, що, уклавши цей договір Позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судовим розглядом також встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; банк повідомив позичальнику усю необхідні інформацію щодо укладеного договору, зокрема, щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки , порядок сплати кредиту в іноземній валюті . Факт надання такої інформації підтверджується підписом позичальника в оспорюваному договорі, крім цього, судом встановлено, що з моменту отримання кредитних коштів позивач частково виконував умови кредитного договору, користувався кредитними коштами, здійснював платежі за кредитом та нарахованими відсотками. Щодо вимог зустрічного позову про звільнення відповідачів від сплати штрафних санкцій за кредитом та визнання договору поруки недійсним, то суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки вони нічим не вмотивовані та не підтверджені відповідними доказами. Таким чином, підсумовуючи усе вищевикладене, суд вважає необхідним відмовити відповідачам у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Вирішуючи справу в частині первісного позову, суд вважає необхідним задовольнити його у повному обсязі, виходячи із такого. Згідно ст.ст. 526, 527, 536 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Судовим розглядом встановлено, що у порушення зазначених норм закону та умов кредитного договору позичальник - [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, і станом на 20.05.2014 р. заборгованість за кредитним договором № 11160776000 від 29.05.2007 р. становить 30 510,41 швейцарських франків, що еквівалентно 402 198,09 грн., із яких: -26 392,25 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 20.05.2014 р. становить 347 911,19 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; -4 102,48 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 20.05.2014 р. становить 54 080,22 грн. - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; -10,32 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 20.05.2014 р. становить 136,03 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; -5,36 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 20.05.2014 р. становить 70,65 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Із матеріалів справи вбачається, що в забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 29.05.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем по даній справі - [PERSON] був укладений договір поруки № 117274, згідно якого останній взяв на себе солідарне зобов'язання відповідати за належне виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. В силу приписів ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачам були направлені вимоги про погашення кредитної заборгованості (а.с. 40-45), однак відповідачі цю заборгованість не сплатили. Доводи відповідачів та їх представника щодо того, що вони у повному обсязі сплатили заборгованість за кредитом не знайшли свого підтвердження судовим розглядом. Натомість переважна більшість квитанцій, наданих відповідачами в якості доказів повної сплати заборгованості за кредитом (а.с. 137-206), не можуть вважатися такими, оскільки з їх змісту вбачається, що вони пов'язані з перерахунком торгової виручки фізичної особи-підприємця [PERSON] від підприємницької діяльності, а не зі сплатою платежів за кредитним договором. Тому заборгованість за кредитним договором № 11160776000 від 29.05.2007 р. підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку у розмірі, що вказаний позивачем у позовній заяві, та підтверджується наявними у справі розрахунками. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів належить стягнути судовий збір, сплачений позивачем при подачі первісного позову. Судові витрати, понесені відповідачами, суд не відшкодовує через відмову у задоволенні зустрічного позову.

Outcome: approved