Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

10 липня 2018 року [PERSON] а, заінтересована особа: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація звернулася до Крижопільського районного суду із заявою про встановлення\~факту,\~що має\~юридичне значення. Своєю заявою до суду [PERSON] просила встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 07 серпня 2014 року біля кургану "Савур-Могила", Шахтарського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування\~своїх вимог\~посилалася на\~те,\~щоїї син, [PERSON] , 11 квітня 2014 року уклав контракт з Державною прикордонною службою України про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на три роки. [PERSON] проходив військову службу за контрактом в навчальному центрі Державної прикордонної служби України, військова частина [NUMBER] . В період з 09 червня 2014 року по 07 серпня 2014 року безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території с.\~Олексіївське, Амвросіївського району Донецької області, с. Дякове, Антрацитівського району Луганської області. Протягом 07 серпня 2014 року російськими бойовиками здійснювались постійні обстріли з артилерії, мінометів та РСЗВ БМ-21 "Град" по колоні прикордонників, у складі якої перебував [PERSON] , яка здійснювала марш до нового місця дислокації біля кургану "Савур-Могила". У ході обстрілу, [PERSON] , отримав поранення несумісні з життям. В той же час, як свідчать засоби масової інформації, зокрема стаття "Битва за Савур-Могилу. Хроніка подій" опублікована 14 грудня 2015 року в Інтернет-виданні "Тиждень.ua" отримавши завдання перерізати дорогу Донецьк-Луганськ, українські війська почали готуватися до штурму Савур-Могили. Першими висоту з наскоку спробували взяти десантники 79 ОАЕМБр, але, не маючи достатньо часу на підготовку штурму, оминули її та пішли далі. Через деякий час у озброєних формувань РФ з`явилися гаубиці і вони почали обстрілювати позиції Збройних Сил України. Пізніше до озброєних формувань РФ приєдналися російські війська. Спочатку вони стріляли з так званого нульового кілометра (буферна зона між кордоном України та Росії), а потім вже, не ховаючись з території Російської Федерації. 12 серпня артилерія бойовиків, що била з околиць міста Сніжне, Донецької області та російська артилерія нанесла ураганний удар по селу Степанівка, Шахтарського району Донецької області. Крім того, з території Російської Федерації зайшли російські танки Т-90, які значно краще за Т-64, які стоять на озброєнні Збройних сил України. Бойовики намагалися вибити з села підрозділ 30 омбр, адже до цього часу всі їх спроби були марними. Застосувавши не тільки гаубичну артилерію, а й реактивні системи залпового вогню "ГРАД", вони стерли з лиця землі все село (http://tyzhden.ua/Society/153886). Згідно оперативної інформації Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ за 12 серпня + мапа, сотні мешканців села Степанівка, Шахтарського району Донецької області залишилися без даху над головою внаслідок масованих обстрілів 10 та 11 серпня з території Росії із застосуванням ракетних систем залпового вогню "Град". Лише за останній тиждень українські прикордонні підрозділи обстрілювалися з території Російської Федерації понад 13 разів, було зафіксовано 9 випадків порушення повітряного простору України російськими вертольотами. Під вогневим прикриттям артилерії РФ продовжуються спроби незаконного проникнення на територію України російських найманців і військової техніки (http://www.rnbo.gov.ua/news/1775.html). На сторінках Інтернет-порталу "112.ua" розміщена стаття "Річниця трагедії у Степанівці" від 13.08.2015 року, в якій вказано, що село Степанівка, Шахтарського району Донецької області після багатогодинного ураганного обстрілу піддалося удару російських військ. Село перебувало під інтенсивним обстрілом російської артилерії протягом 11-13 серпня. Після обстрілу, село було атаковано російською бронетехнікою і загонами російських найманців ( [INFO] ). Дані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації біля кургану "Савур-Могила", Шахтарського району Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Державної прикордонної служби України, що відносились до складу в/ч [NUMBER] . Згідно з Лікарським свідоцтвом про смерть № 400 від 09 серпня 2014 року, копія довідки про причину смерті (до форми № 106/о № 400) від 09 серпня 2014 року; свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12 серпня 2014 року, витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень та травм у колишнього військовослужбовця (протокол № 48 від 16 вересня 2014 року) отримана під час виконання службових обов`язків поранення [PERSON] послужила причиною його смерті [INFO] . Указом Президента України № 651/2014 від 14 серпня 2014 року "За особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі", [PERSON] посмертно нагороджено орденом "За мужність" III ступеня (посмертно). Заявниця, [PERSON] , вважає, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, її син, [PERSON] , загинув біля кургану "Савур-Могила", Шахтарський район Донецької області, 07 серпня 2014 року. Звернення заявниці [PERSON] в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту поранення та загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 07 серпня 2014 року у складі військової частини [NUMBER] біля кургану "Савур-Могила", Шахтарський район Донецької області, що сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено, тим, що вона має на меті визначення статусу [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. [PERSON] вважає, що встановлення факту загибелі її сина, [PERSON] , внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено. В своїй заяві до суду [PERSON] заяву підтримала, просила вимоги задовольнити повністю, справу розглянути в її відсутність. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України до суду надіслав заяву, в якій просив справу розглядати без участі представника Мінсоцполітики. Представник заінтересованої особи Російської Федерації (Посольство Російської Федерації в Україні) в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи по суті, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню зі слідуючих підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,\~щосин заявниці [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , 11 квітня 2014 року уклав контракт з Державною прикордонною службою України про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на три роки (а.с. 29-34). [PERSON] проходив військову службу за контрактом в навчальному центрі Державної прикордонної служби України, військова частина [NUMBER] . В період з 09 червня 2014 року по 07 серпня 2014 року безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території с.\~Олексіївське, Амвросіївського району Донецької області, с. Дякове, Антрацитівського району Луганської області, що підтверджується довідкою військової частини [NUMBER] № 2344 від 23.12.2016 року (а.с. 37). Так, загальновідомим є те, що у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. 21.04.2015 року Верховною Радою України прийнято Постанову №337-VIII Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», в якій зазначено, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації, порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію по відношенню до України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року). Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року № 337-VII. 11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії, прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ, прес-секретар Держдепартаменту Сполучених Штатів Америки заявили, що так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях є нелегітимними, а ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi, http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi, http://www.ukrinform.ua/rubric-politycs/1660771-e_s_ne_viznae__referendum_na_shodi_ukraiini_1937380.html) (а.с. 38-40). Зазначене також підтверджується фактами численних затримань громадян Російської Федерації та військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації. Так, офіційний сайт Міністерства Оборони України містить інформацію, згідно якої станом на 08 лютого 2015 року, воїни 128-ї механізованої бригади з трупів вбитих російських найманців забрали документи, які засвідчують, що в бою на Дебальцевському плацдармі брали участь громадяни Російської Федерації, зокрема [PERSON] , [INFO] , місце реєстрації м. Тюмень, РФ. [PERSON] за іншими знайденими в нього документами є бійцем окупаційної адміністрації Російської Федерації на території Донецької області, про що свідчить відповідний військовий квиток. За словами солдата, який знищив цього російського найманця, [PERSON] мав сучасне спеціалізоване обмундирування морської піхоти Збройних Сил Російської Федерації та вів себе на полі бою як добре підготовлений воїн (http://www.mil.gov.ua/news/2015/02/08/vstanovleno-gromadyan-rosii-yaki-voyuvali-i-zaginuli-na-teritorii-ukraini--/) (а.с. 41). Не зважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 05.09.2014 року, Мінський меморандум від 19.09.2014 року і «Комплекс заходів щодо виконання Мінських угод» від 12.02.2015 року), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 05.09.2014 року Мінського протоколу Збройні сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання «Комплексу заходів щодо виконання Мінських угод» від 12.02.2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних сил. Парламентська асамблея Ради Європи 12.10.2016 року прийняла дві резолюції щодо України, в яких російсько-українська конфлікт визначено як «російська агресія» ( [INFO] ) і міститься заклик до Російської Федерації вивести свої війська з Донбасу (http://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-DocDetails-EN.asp?FileID=23167&lang=EN). Мова йде про звіт чеського депутата Христини Zelenkovoj «Політичні наслідки російської агресії в Україні», за який проголосували 73 члена ПАРЄ, і звіт німецького політика [PERSON] . Також резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 19.12.2016 року підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної Асамблеї ООН «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь (Україна)» та визнано Російську Федерацію державою окупантом (http://mfa.gov.ua/ua/press-center/news/52392-u-tretyomu-komiteti-ga-oon-uhvaleno-rezolyuciju-situacija-z-pravami-lyudini-v-avtonomnij-respublici-krim-ta-misti-sevastopoly-ukrajina, http://korrespondent.net/world/3774834-henassambleia-oon-odobryla-rezoluitsyui-po-krymu). 19.12.2017 року Генеральна асамблея ООН схвалила оновлену резолюцію про стан дотримання прав людини в окупованому Росією Криму, яка підтверджує, що між Україною і Росією існує міжнародний збройний конфлікт. Разом з тим, у документі засуджується ретроактивне застосування Російською Федерацією власних законів на окупованій території, примусове автоматичне присвоєння кримчанам російського громадянства та відсутність доступу до Криму для Моніторингової Місії ООН з прав людини в Україні (http://www.eurointegration.com.ua/news/2017/12/19/7075298/). Також резолюція вимагає від Російської Федерації «повністю і негайно» виконати проміжне рішення Міжнародного суду ООН від 19.04.2017 року у справі «Україна проти Російської Федерації» щодо відновлення прав і свобод громадян України на півострові і закликає російську окупаційну владу забезпечити освітній процес українською та кримськотатарською мовами, утриматись від збереження або накладання нових обмежень на можливості кримськотатарської спільноти зберігати свої представницькі інституції, включаючи Меджліс кримськотатарського народу (http://www.eurointegration.com.ua/experts/2017/04/19/7064723/). \~ \~ \~ \~ Також постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації. Відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14.12.1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31.05.1997 року. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 09.04.2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Федерального Зібрання Російської Федерації на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/1925_rez_1988_(2014).htm) (а.с. 77-79). Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15.01.2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Російської Федерації, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права (http://council.mfa.gov.ua/ua/press-center/mfa-news/31704-shhodo-rezolyuciji-jevropejsykogo-parlamentupro-situaciju-v-ukrajini-vid-15-sichnya-2015-roku) (а.с. 80-89). Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/2128_rez_2067_(2015).htm.) (а.с. 90-93). Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже, на підставі вищенаведеного, судом встановлено, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так міжнародною спільнотою. Протягом 2014-2015 року в Україні було проведено шість хвиль мобілізації, за час яких призвано приблизно 65 тис. осіб. Станом на 08.08.2017 року статус учасника бойових дій отримали 306 199 українців, в тому числі 205 192 військовослужбовця Збройних Сил України (https://ukr.segodnya.ua/regions/donetsk/tri-goda-ato-skolko-ukraincev-poluchili-status-uchastnika-boevyh-deystviy-1046214.html). Згідно з даними, які містяться на веб-сайті Представництва ООН в Україні від 28.02.2018 року, збройний конфлікт на сході України призвів до загибелі більше ніж 2 530 мирних жителів, а 9 000 було поранено. З огляду на те, що бойові дії в регіоні не припиняються, кількість жертв даного конфлікту лише зростатиме (http://un.org.ua/ua/informatsiinyi-tsentr/news/4298-chotyry-roky-konfliktu-v-ukraini-4-4-miliony-liudei-u-vazhkii-humanitarnii-sytuatsii). За даними Генерального штабу України, з квітня 2014 року по кінець жовтня 2017 року, держава втратила близько 10710 військовослужбовців. З цих осіб 2333 військовослужбовці загинуло, 8377 отримали поранення і травми різного ступеня тяжкості (https://censor.net.ua/news/460841/genshtab_utochnil_poteri_vsu_s_nachala_ato_bolee_10_tys_chelovek_iz_nih_23_tys_bezvozvratnye_genshtab). Так, судом встановлено, що протягом 07 серпня 2014 року російськими бойовиками здійснювались постійні обстріли з артилерії, мінометів та РСЗВ БМ-21 "Град" по колоні прикордонників, у складі якої перебував [PERSON] , яка здійснювала марш до нового місця дислокації біля кургану "Савур-Могила". У ході обстрілу, [PERSON] , отримав поранення несумісні з життям (а.с. 94-99). В той же час, як свідчать засоби масової інформації, зокрема стаття "Битва за Савур-Могилу. Хроніка подій" опублікована 14 грудня 2015 року в Інтернет-виданні "Тиждень.ua" отримавши завдання перерізати дорогу Донецьк-Луганськ, українські війська почали готуватися до штурму Савур-Могили. Першими висоту з наскоку спробували взяти десантники 79 ОАЕМБр, але, не маючи достатньо часу на підготовку штурму, оминули її та пішли далі. Через деякий час у озброєних формувань РФ з`явилися гаубиці і вони почали обстрілювати позиції Збройних Сил України. Пізніше до озброєних формувань РФ приєдналися російські війська. Спочатку вони стріляли з так званого нульового кілометра (буферна зона між кордоном України та Росії), а потім вже, не ховаючись з території Російської Федерації. 12 серпня артилерія бойовиків, що била з околиць міста Сніжне, Донецької області та російська артилерія нанесла ураганний удар по селу Степанівка, Шахтарського району Донецької області. Крім того, з території Російської Федерації зайшли російські танки Т-90, які значно краще за Т-64, які стоять на озброєнні Збройних сил України. Бойовики намагалися вибити з села підрозділ 30 омбр, адже до цього часу всі їх спроби були марними. Застосувавши не тільки гаубичну артилерію, а й реактивні системи залпового вогню "ГРАД", вони стерли з лиця землі все село (http://tyzhden.ua/Society/153886) (а.с. 100-105). Згідно оперативної інформації Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ за 12 серпня + мапа, сотні мешканців села Степанівка, Шахтарського району Донецької області залишилися без даху над головою внаслідок масованих обстрілів 10 та 11 серпня з території Росії із застосуванням ракетних систем залпового вогню "Град". Лише за останній тиждень українські прикордонні підрозділи обстрілювалися з території Російської Федерації понад 13 разів, було зафіксовано 9 випадків порушення повітряного простору України російськими вертольотами. Під вогневим прикриттям артилерії РФ продовжуються спроби незаконного проникнення на територію України російських найманців і військової техніки (http://www.rnbo.gov.ua/news/1775.html) (а.с. 106-111). На сторінках Інтернет-порталу "112.ua" розміщена стаття "Річниця трагедії у Степанівці" від 13.08.2015 року, в якій вказано, що село Степанівка, Шахтарського району Донецької області після багатогодинного ураганного обстрілу піддалося удару російських військ. Село перебувало під інтенсивним обстрілом російської артилерії протягом 11-13 серпня. Після обстрілу, село було атаковано російською бронетехнікою і загонами російських найманців ( [PERSON] ) (а.с. 112, 113). Суд рахує, що дані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації біля кургану "Савур-Могила", Шахтарського району Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Державної прикордонної служби України, що відносились до складу в/ч [NUMBER] . Згідно з Лікарським свідоцтвом про смерть № 400 від 09 серпня 2014 року, копія довідки про причину смерті (до форми № 106/о № 400) від 09 серпня 2014 року; свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12 серпня 2014 року, витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень та травм у колишнього військовослужбовця (протокол № 48 від 16 вересня 2014 року) отримана під час виконання службових обов`язків поранення [PERSON] послужила причиною його смерті [INFO] (а.с. 114-118). Указом Президента України № 651/2014 від 14 серпня 2014 року "За особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі", [PERSON] посмертно нагороджено орденом "За мужність" III ступеня (посмертно) (а.с. 119). Згідно з ч. 3 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це право також гарантовано статтями 6, 13 Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод від 04 листопада 1950 року. Згідно з частиною 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Стаття 3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року) чітко встановлює, що кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність. Згідно із статтею 17 Загальної декларації, кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Стаття 28 Загальної декларації прав людини говорить, що кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Відповідно до статті 30 Загальної декларації прав людини, ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації. Враховуючи вказане вище, а також те, що Російська Федерація визначена у даній справі як заінтересована особа, не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження, підставою подання заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України, правило закріплене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо судового імунітету іноземної держави не підлягає застосуванню. Також слід зауважити, що наведене тлумачення та застосування норм законодавства України підтверджується практикою суду касаційної інстанції. Так, постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 363/632981/16-ц заяву фізичних осіб про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено та встановлено, що їх вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. У вказаній цивільній справі Верховний Суд дійшов висновку, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Луганської області, відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише в судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Також Верховним Судом зроблено висновок про те, що відповідальність за порушення, визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини та громадянина на тимчасово окупованій території України несе Російська Федерація як держава-окупант відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відтак від встановлення юридично значимого факту у заявників залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії Російської Федерації, вимушено беруть участь. Крім того, Верховним Судом зроблено висновок про те, що правило про застосування щодо Російської Федерації судового імунітету, передбачене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не порушується визначенням іноземної держави в якості заінтересованої особи. Такий висновок зроблено на підставі того, що у вказаній справі окремого провадження Російська Федерація бере участь як заінтересована особа, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження, а підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Верховний Суд вказує на необхідність врахування приписів п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» та ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо можливості застосування Україною реторсії, правомірних обмежувальних заходів у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Відповідно до ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, суд вважає, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, [PERSON] , [INFO] , загинув біля кургану "Савур-Могила", Шахтарський район Донецької області, [INFO] . На підставі викладеного та

Outcome: approved