Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

[PERSON] (далі заявник) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із заявою про встановлення факту отримання ним поранення та травмування при виконанні обов`язків військової служби 7 червня 2014 року в м. Слов`янськ Донецької області та 19 липня 2014 року в м. Лисичанськ Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог заявник вказував, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України, зокрема Луганської та Донецької областей є загальновідомими та засуджені міжнародними інстанціями. З жовтня 2013 року по 30 грудня 2014 року заявник перебував на військовій службі у Збройних силах України за контрактом. В період з 23 квітня 2014 року по 19 липня 2014 року залучений, та брав безпосередню участь в бойових діях на сході України. Як відомо наприкінці лютого на початку березня 2014 року російські війська окупували Кримський півострів, а в квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки». Після вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Російської Федерації на їх території почала пересуватись військова техніка, частими стали випадки обстрілу житлових кварталів та об`єктів інфраструктури. Описані вище обставини призвели до нещасного випадку, що трапився 7 червня 2014 року поблизу населеного пункту Слов`янськ Донецької області під час виконання завдань отримав вогнепальне осколкове дотичне поранення лобної ділянки голови та 19 липня 2014 року поблизу м. Лисичанськ Луганської області отримав вибухову травму. Зазначив, що від встановлення факту його поранення та травмування при виконанні обов`язків, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, залежить отримання ним статусу жертви міжнародного збройного конфлікту та обумовлює виникнення прав та обовязків особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року. Оскільки встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду, не передбачено, просив задовольнити його заяву. У судове засідання заявник не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні (а.с. 175). Від представника заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України надійшло клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 173). Заінтересована особа - Російська Федерація у судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 172). Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідно до них правовідносини. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.\~8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з п. 5 ч. 2 ст.\~293\~ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У ч. 2 ст. 315 ЦПК України зазначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що заявник з 8 жовтня 2013 року на підставі наказу командира військової частини № 128-ПМ від 8 жовтня 2013 року призваний у Збройні Сили України на військову службу за контрактом (а.с. 130). 29 листопада 2013 року заявнику видано військовий квиток серії [NUMBER] (а.с. 129). Згідно з витягом із наказу від 10 червня 2014 року № 56 заявник з 23 квітня 2014 року брав участь в антитерористичній операції в Донецькій області по врегулюванню кризової ситуації в Україні (а.с. 143-144). Відповідно до копії довідки військової частини польова пошта [NUMBER] від 31 серпня 2014 року № 990/вос про обставини травми заявник 7 червня 2014 року в період з 2 год. 30 хв. до 2 год. 50 хв., під час мінометного обстрілу позиції блок-посту № 7 поблизу населеного пункту Билбасовка (західна околиця м. Слов`янська) під час виконання обов`язків військової служби отримав поранення- вогнепальне осколкове дотичне поранення лобної ділянки голови (а.с. 145). Згідно з копією довідки військової частини польова пошта [NUMBER] від 30 липня 2014 року № 740 про обставини травми заявник 19 липня 2014 року в період з 9 год. 10 хв. до 19 год. 00 хв. в ході проведення антитерористичної операції у складі штурмової групи по знищенню бойовиків в районі м. Лисичанськ Луганської області під час виконання обов`язків військової служби в ході ведення бою отримав вибухову травму - закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, баротравму правого вуха, забій правого колінного суглобу (а.с. 145 на звороті). Відповідно до копії свідоцтва про хворобу від 18 грудня 2014 року № 1711-п госпітальної військово-лікарської комісії психоневрологічного профілю ГВМКЦ "ГВКГ" МО України за розпорядженням ТВО командира військової частини польова пошта [NUMBER] проведено медичний огляд заявника, за результатами якого встановлено, що травми і захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Встановлене також непридатність заявника до військової служби (а.с. 150-151). Заявнику встановлено ІІІ групу інвалідності з 2 лютого 2017 року у зв`язку з травмою пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА від 2 лютого 2017 року № 538186 (а.с. 152). Згідно з копією довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого від 4 лютого 2015 року серії 10 ААА № 012478 ступінь втрати заявником працездатності становить 60 відсотків (а.с. 153). Статтею 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Так, за приписами ст. 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" цим Законом визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 21 квітня 2014 року «Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" схвалено текст такої Заяви, зі змісту якої вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абз. 2 Постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 4 лютого 2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Крім того, Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року Верховна Рада України звернулася до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. В абз. 4 звернення вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище. Очевидною є причетність Росії до таких терактів, як збиття цивільного пасажирського літака рейсу МН17, трагедій у Волновасі, Донецьку та Маріуполі. Резолюція Парламентської асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Крім того, Парламентська асамблея Ради Європи 12 жовтня 2016 року прийняла ще дві резолюції по Україні, в яких російсько-український конфлікт визначений як «російська агресія» і міститься заклик до Російської Федерації вивести свої війська з Донбасу. Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 19 грудня 2016 року підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної Асамблеї ООН "Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь (Україна)" та визнано Російську Федерацію державою-окупантом. Отже, викладені вище факти підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому не підлягають доказуванню в силу ст.ст. 76-80 ЦПК України. Встановлюючи обставини отримання заявником поранення та травмування, під час виконання обов`язків військової служби, суд виходить з наступного. Заявник звернувся до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення у порядку, передбаченому ст. 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту. Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих. Приписами ст. 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил. Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України від 18 січня 2018 року "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Отже, дослідженими в суді доказами стверджується факт поранення та травмування заявником при виконанні обов`язків військової служби 7 червня 2014 року поблизу м. Слав`янськ Донецької області та 19 липня 2014 року поблиз м. Лисичанськ Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Крім того, встановлення цього факту, відповідно до наведеного вище породжує юридичні наслідки, оскільки судове рішення про встановлення юридичного факту поранень заявником при виконанні обов`язків військової служби в м. Слав`янськ Донецької області та м. Лисичанськ Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України може слугувати підставою для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року. Така ж правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в іншому судовому рішенні, постановленому за результатами перегляду цивільної справи № 363/2981/16-ц. Суд також враховує правову позицію Верховного Суду у аналогічних справах, викладену у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 417/3852/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 428/8076/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 755/14659/16-ц. Враховуючи, що заявник отримав поранення та травмування в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, а також те, що встановити даний юридичний факт необхідно для визначення його статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, а тому суд вважає, що дана заява підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved