Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач у січні 2014 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № SUC0RK01540287 від 10.02.2004 року у розмірі 52016,76 грн.; з ПАТ "Акцент - банк", [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн., з [PERSON] стягнути витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200,00 грн. та судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № SUC0RK01540287 від 10.02.2004 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 3500,00 грн. зі сплатою за користування ним відсотків 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.02.2006 року. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2014 року скасовано і справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні. При новому розгляді справи представник позивача в судове засідання не з`явився. Відповідно до заяви просив суд розглядати справу без участі представника та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки спливу строків позовної давності. Представник відповідача АТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з`явився. Надав через канцелярію відзив, в якому зазначив, що у АТ «Акцент-Банк`є правонаступником ПАТ «Акцент-Банк», що підтверджується витягом із Статуту. У АТ «Акцент-Банк» відсутні відомості про укладення договору поруки № 167 від 20.10.2010.Також як вбачається з розрахунку заборгованості та договору поруки, на момент укладення договору поруки, боржником вже було допущено прострочення погашення заборгованості за кредитом та ПАТ КБ "ПриватБанк" фактично мав підстави для дострокового стягнення заборгованості, що свідчить про фіктивність даного правочину. Просив відмовити в задоволенні основного позову в частині позовних вимог до АТ «Акцент-Банк». Просив розглядати справу за відсутності представника АТ «Акцент-Банк». Суд, заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] був укладений кредитний договір№ SUC0RK01540287 від 10.02.2004 року, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 3500,00 грн. зі сплатою за користування ним відсотків 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.02.2006 року . Вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" (правонаступником якого є АТ «Акцент-Банк») договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором № SUC0RK01540287 від 10.02.2004 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк`на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору № SUC0RK01540287 від 10.02.2004 року заборгованість станом на 28.10.2013 року склала 62016,76 грн., де: 3500,00 грн. - заборгованість за кредитом; 15585,91 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 840,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 42090,85 - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, висвітленою в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності пов`язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі 6-31 цс15. Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 10.02.2004 року, строк дії договору до 09.02.2006 року, при цьому відповідачем не здійснювалося погашення заборгованості, позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в січні 2014 року, через майже вісім років, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого кредитним договором. В судовому засіданні встановлено, що Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 04 травня 2006 року закрито кримінальну справу та звільнено від кримінальної відповідальності [PERSON] , обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.358 ч.2, ч.3, 192 ч.2 КК України в зв`язку з актом амністії. [PERSON] обвинувачувався в тому, що з метою отримання кредитних коштів в ЗАТ КБ « ПриватБанк» надав установі банку фіктивну довідку про доходи на своє ім`я, на підставі якої та інших документів з останнім був укладений кредитний договір № SUC0RK01540287 від 10.02.2004 року та наданий в сумі 3500грн. на строк до 09.02.2006 року зі сплатою за користування кредитними коштами 24% річних. Статтею 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Однак суду позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано жодних доказів в розумінні ст.ст. 79-78 ЦПК України, якими би спростовувалися доводи відповідача. У зв`язку з вищевикладеним суд вважає необхідним застосувати до позовних вимог позивача наслідки пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed