Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

: I. Виклад позиції позивача 04.08.2021 [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення боргу. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 26.07.2018 та 29.10.2018 укладено договори позики у простій письмовій формі, за умовами яких він передав у власність відповідача [PERSON] грошові кошти в розмірі відповідно 5000 доларів США та 3000 доларів США терміном на два місяці., що підтверджується також актами прийому - передачі коштів від 26.07.2018 та 29.10.2018, які останній як і договори підписав власноручно. Відповідач [PERSON] зобов`язання за договорами позики не виконав, грошові кошти не повернув. Він неодноразово звертався по телефону та зустрічався особисто з [PERSON] з приводу повернення боргу. Під час розмов та особистих зустрічей останній обіцяв повернути борг, але своїх зобов`язань не виконав. Строк позовної давності звернення до суду по договору від 26.07.2018 закінчується 26 вересня 2021 року, а по договору від 29.10.2018 - 29 грудня 2021 року, тому він вимушений звернутись до суду з вимогою про повернення боргу та захистом свого порушеного права. Згідно з п. 1 Договорів, позичальник зобов`язувався сплатити 10% (відсотків) в місяць від отриманої суми та відповідно до п. 6 Договору, за несвоєчасне повернення коштів штраф в розмірі 100 (сто) доларів США за кожен день прострочки. Розрахунок процентів по договору від 26.07. 2018 станом на 26.07. 2021 становить 17 000 доларів США ((5000 х 10 х 34): 100), неустойка (штраф) по договору від 26.07.2018 станом на 26.07.2021 - 103 000 доларів США (100 х 1030 днів). Загальна сума заборгованості по договору від 26.07.2018 складає 125 000 (5000 + 17000+ 103 000) доларів США. Розрахунок процентів по договору від 29.10.2018 станом на 29.07.2021 становить 9 300 доларів США ((3000 х 10 х 31): 100) , неустойка (штраф) - 94 000 доларів США (100 х 940 днів). Загальна сума заборгованості за договором від 29.10.2018 складає 107 300 доларів США (3000 + 9300+ 94000). [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг по договору позики від 26.07.2018 в сумі 125 000 доларів США та борг по договору позики від 29.10.2018 в сумі 107 300 доларів США. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання сторони не прибули. До суду надійшли заяви від позивача [PERSON] про розгляд справи в його відсутності (а.с. 34, 39, 61, 78). Інших заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, від учасників справи не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 26.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого засідання. Підготовче засідання призначено на 21 вересня 2021 року. Вказаною ухвалою суду відповідачеві [PERSON] запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву (а.с. 25 - 26). Ухвалу суду від 26.08.2021 разом з копією позовної заяви та додатками до неї направлено на адресу відповідача [PERSON] , зазначену в позовній заяві, проте поштова кореспонденція повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.33). Відповідно до довідки начальника Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління ДМС України у Вінницькій області від 26.08.2021 зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] . Згідно довідки Рахнівсько - Лісового старостинського округу Тульчинського району Вінницької області №161 від 06.08.2021 [PERSON] в даний час за вказаною адресою не зареєстрований та не проживає (а.с.17, 24). З метою повідомлення відповідача [PERSON] про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів, 21.09.,07.10, 21.10 та 02.11.2021 на веб - порталі "Судова влада" судом розміщені оголошення про виклик відповідача [PERSON] у підготовче засідання на 07.10. та в судові засідання на 21.10, 02.11. і 18.11.2021 (а.с.38, 44, 63, 71). Таким чином, відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України). Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, повторно на виклик суду не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на веб - порталі «Судова влада» (а.с.38, 44, 63, 71). Заяв про розгляд справ у його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. За правилами ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, у суда наявні підстави для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі наявних доказів, про що постановлено ухвалу, відповідно до вимог статтей 280 -281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин У справі, що розглядається, судом встановлено, що 26.07.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 5000 доларів США строком на два місяці. 29.10.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] 3000 доларів США строком на два місяці. Договори позики від 26.07.2018 та 29.10.2018 містять необхідні умови договору позики, зокрема, дату їх складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. Договори та акти приймання - передачі коштів підписані відповідачем, з зазначенням серії та номера його паспорта [NUMBER] (а.с.65, 67). Вказані договори та акти приймання - передачі коштів до них підтверджують отримання відповідачем [PERSON] від позичальника [PERSON] 8000 доларів США в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та волевиявлення боржника - відповідача [PERSON] у визначений строк, а саме до 27.09.2018 та 29.12.2018 відповідно, повернути позичені гроші. Після спливу кінцевого терміну виконання зобов`язання відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Між сторонами виник спір з приводу повернення коштів, отриманих у позику. Наявність боргових документів у позичальника [PERSON] підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості [PERSON] по договорам позики від 26.07.2018 та 29.10.2018. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які виникають з виконання зобов`язань за договором позики і регулюються ст.ст. 202, 207, 509, 525, 526, 527, 530, 545, 598, 599, 610, 612, 625, 626, 627, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з положеннями статті545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка (у даному випадку договір і акт приймання - передачі коштів) як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей...». Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18). У справі, що розглядається судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договорів позики від 26.07.2018 та 29.10.2018 та актів приймання - передачі коштів до них, підписаних відповідачем власноручно, оригінали яких містяться на аркушах справи 65 - 68, згідно яких [PERSON] 26.07. та 29.10.2018 позичив у [PERSON] кошти в сумі відповідно 5000 та 3000 доларів США строком на два місяці. Докази повернення цього боргу в матеріалах справи відсутні, а наявність боргових документів у позичальника [PERSON] підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості [PERSON] по договорам позики від 26.07.2018 та 29.10.2018. Враховуючи вище проаналізовані положення закону та встановлений строк повернення боргу та нарахування процентів у договорі від 26.07.2018 до 27.09.2018 (пункт 1 договору), а у договорі від 29.10.2018 до 30.12.2018 (пункт 1 договору) та той факт, що після спливу вищезазначених строків, договорами передбачено штрафні санкції за їх невиконання слід дійти висновку про нарахування процентів по договору від 26.07.2018 у розмірі - 1000 доларів США, по договору від 29.10.2018 - 600 доларів США. Отже, розмір заборгованості за договором від 26.07.2018 з урахуванням процентів за користування кредитними коштами становить - 6000 тисяч доларів США, а за договором від 29.10.2018 - 3600 доларів США. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов`язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. За приписами ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із частиною другою статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Як установлено судом, пунктом 6 договорів від 26.07.2018 та 29.10.2018 передбачено, що у разі несвоєчасного повернення коштів позичальник сплачує позикодавцю штраф в розмірі 100 доларів США за кожен день прострочки (а.с.65, 67). За загальним правилом період, за який нараховується неустойка за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). Оскільки право на стягнення неустойки в кредитора виникло з наступного дня після 26 вересня 2018 року та 29 грудня 2018 року, а до суду він звернувся лише - 04 серпня 2021 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред`явлення позову. Отже, у даній справі підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] неустойка (штраф) по договору позики від 26.07.2018 у розмірі 36500 доларів США (365 х 100) та 36500 доларів США (365 х 100) по договору позики від 29.10.2018. Предметом договору позики у справі, що розглядається є іноземна валюта. Законним платіжним засобом на території України є гривня (ч.1 ст.192 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За правилами ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Ця вимога закону ґрунтується на положенні ст. 99 Конституції України, згідно з якою грошовою одиницею України є гривня. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом (ч.2 ст. 533 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Виходячи з порівняльного аналізу норм ст. 524 ЦК України і ст. 533 ЦК України, сторонам надано право визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їх грошових зобов`язань. Разом з тим, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Аналогічні висновки щодо валюти виконання зобов`язання викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, у справах № 6 - 63 цс13, № 6 -79 цс14. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу. Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України» від 15.11.2007, в якому наголошується, що право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі «Донадзе проти Грузії»). Відповідач [PERSON] не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень. Небажання [PERSON] надати відзив та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову дало суду право обмежитись доказами, наданими позивачем. VІ. Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів, поданих позивачем у підтвердження позовних вимог переконують суд, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договорів позики не виконав, не повернув позивачу [PERSON] грошовий борг, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов`язання за договором позики в судовому порядку. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що діями відповідача [PERSON] права та охоронювані законом інтереси позивача [PERSON] на мирне володіння та розпорядження своїм майном (коштами), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушені і підлягають судовому захисту. Станом на 18.11.2021 згідно з даними Національного банку України офіційний курс гривні по відношенню до 1 долара США становить - 26,5147 грн. (а.с. 79 - 80). Відтак, підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] у гривневому еквіваленті за договором позики від 26.07.2018 6000 доларів США боргу, що за курсом НБУ станом на 18.11.2021 становить 159090 грн та 36500 доларів США неустойки, що за курсом НБУ станом на 18.11.2021 становить 967787 грн.; за договором позики від 29.10.2018 - 3600 доларів США боргу, що за курсом НБУ станом на 18.11.2021 становить 95453 грн та 36500 доларів США неустойки, що за курсом НБУ станом на 18.11.2021 становить 967787 грн. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого Пенсійним фондом України 05.04.2018 серії [NUMBER] . Інвалідність встановлена довічно (а.с.1). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. За вказаних обставин підлягає стягненню з відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 11350 грн.

Outcome: partial