Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

У липні 2015 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 23 грудня 1981 року помер її батько [PERSON]. В провадженні Третьої маріупольської державної нотаріальної контори відкрито спадкову справу до майна померлого. Вона, як спадкоємець першої черги за законом звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Крім неї спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] були дружина померлого [PERSON], яка фактично прийняла спадщину, але юридично не оформила свої права, оскільки 05 травня 1994 року померла та син померлого [PERSON], який також фактично прийняв спадщину, але юридично свої права не оформив. На час смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку №7-а з усіма надвірними прибудовами, який розташований в м.Маріуполі по вул. Пархоменка. Згідно листа №1058, виданого міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 21 травня 2015 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок №7-а по вул. Пархоменка в м.Маріуполі не зареєстроване. Постановою державного нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 25 травня 2015 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо спадкового майна. Просила визнати за нею право власності на 1/3 частину домоволодіння №7-а по вул. Пархоменка в м.Маріуполі в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 23 грудня 1981 року, визнати за нею право власності на 1/6 частину домоволодіння №7-а по вул. Пархоменка в м.Маріуполі в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 05 травня 1994 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння №7-а по вул. Пархоменка в м.Маріуполі в порядку спадкування за законом, яка повинна належати [PERSON], але юридично не оформлена. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала заяву про можливість слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день та час місця розгляду справи повідомлений належним чином, надавши письмові пояснення, в яких вважає, що оскільки право власності на домоволодіння не було набуто спадкодавцем при житті, в звязку з чим, позивачка може звернутись до нотаріальної контори для прийняття спадщини. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання представника відповідача та третьої особи, які належним чином повідомлені і від яких не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про народження серії І-НО №678633, виданим 16 квітня 2015 року Виконавчим комітетом Комиш-Зорянської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області, вбачається, що батьками позивачки є [PERSON] та [PERSON]. 09 листопада 1973 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] в с.Ільїнці Чернобильського району, актовий запис №18. Після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище «Саченко». 23 грудня 1981 року помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІІ-НО №342427 від 24 грудня 1981 року. 05 травня 1994 року померла мати позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №297454 від 05 травня1994 року. Згідно технічної інвентаризації, проведеної 04 лютого 2015 року та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок №7-а по вул. Пархоменка в м.Маріуполі на земельній ділянці розташовано: житловий будинок літ.А-1, сіні літ. А-1, літ.а2-1, веранда літ. а3-1, тамбур літ. а1-1, погріб літ. а/п, ганки літ. а4, літ. а5, усього житловою площею 43,1 кв.м., загальною площею 92,6 кв.м., літня кухня літ.В-1, сараї літ. Г-1, літ. Е-1, убиральня літ. Б-1, огорожі №1-2, вимощення літ. 1. Відповідно до листа №1058, виданого №1058, виданого міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 21 травня 2015 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок №7-а по вул. Пархоменко в м.Маріуполі не зареєстроване. Так, відповідно до письмових матеріалів справи вбачається, що на час смерті померлого 23 грудня 1981 року [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку №7-а з усіма надвірними прибудовами, які розташовані в м.Маріуполі по вул. Пархоменка. Спадкоємцями першої черги за законом на спадкове майно були дружина померлого [PERSON], дочка [PERSON] та син [PERSON] На час смерті померлої 05 травня 1994 року [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з: 1/3 частики житлового будинку№7-а з відповідними до цієї частки надвірними прибудовами, які розташовані по вул. Пархоменка в м.Маріуполі, що належало чоловікові [PERSON], спадкоємцем якого була дружина померлого, [PERSON], яка фактично прийняла спадщину, але юридично своїх прав не оформила, бо померла 05 травня 1994 року. Згідно із повідомленням Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 01 вересня 2015 року №1738/01-16 в справах держнотконтори мається спадкова справа №268/2015 до майна померлого 23 грудня 1981 року [PERSON] та спадкова справа №269/2015 до майна померлої 05 травня 1994 року [PERSON]. З заявами про прийняття спадщини звернулась донька спадкодавців, [PERSON], яка мешкає в м.Маріуполі по вул. Пархоменка, 7-а. Відповідно до постанови Третьої маріупольської державної нотаріальної контори №870/02-31 від 25 травня 2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку №7-а з відповідними до цієї частки надвірними прибудовами, що знаходяться за адресою: м.Маріуполь, вул. Пархоменка, буд. 7-а після померлого 23 грудня 1981 року батька, [PERSON]. Згідно із постановою Третьої маріупольської державної нотаріальної контори №871/02-31 від 25 травня 2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку житлового будинку №7-а з відповідними до цієї частки надвірними прибудовами, що знаходяться за адресою: м.Маріуполь, вул. Пархоменка, буд. 7-а після померлої 05 травня 1994 року мати, [PERSON]. Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ч. 1 ст. 1222 ЦК України слідує, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Згідно інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" п 3.3. наголошує, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації, як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). Також в даному листі зазначається, що записи у погосподарських книгах, при вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки і споруди у порядку спадкування, оцінюються у сукупності з іншими доказами, таким як: рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Постанова Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991р. №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" у п. 9 зазначає, що право власності на житловий будинок, збудований громадянами на відведеній в установленому порядку на земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності . За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05.05.1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України (редакція 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину , якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження наданими до суду письмовими доказами та підлягають задоволенню.

Outcome: approved