Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернулась до суду із цим позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення/збільшенням розміру позовних вимог від 08.07.2021 просила постановити рішення про виплату компенсації відповідачем на її користь за фактами протиправного використання об`єктів її авторського права: "[INFO]", "[INFO]", Значок «[INFO]», "[INFO]" у розмірі 40 мінімальних заробітних плат, що у разі ухвалення рішення у справі у 2020 році складає 188 920 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є автором творів, які вона 01.07.2017 придбала в магазині " [INFO] " за адресою: [ADDRESS] , де здійснює свою підприємницьку діяльність відповідач. 01.07.2017 позивачем проведено безготівковий розрахунок за товар, а саме: значок [NUMBER] - 30 грн.; значок [NUMBER] - 50 грн., значок [NUMBER] - 65 грн. Позивач стверджувала, що вона створювала твори, що продавала відповідач, з 2003 по 2010 роки, в матеріальній формі, як вироби утилітарного призначення їх було введено в цивільний обіг з 2008 року як в інтернеті, так і у звичайний спосіб продажу. ТОВ ВУ "Знак" виготовляло вироби у матеріальній формі, як вироби утилітарного вжитку, починаючи з 2008 року. Позивач вказувала, що закріплення її авторства та творчого внеску в створення творів містять, зокрема, Свідоцтво про авторське право 36155 від 17.12.2010 на «Збірка «Український Ренесанс» та Свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] від 29.12.2014 на «Сучасний український значок». На думку позивача, її авторство відносно творів підтверджено висновком судового експерта Петренка С.А. № 31-01. Свого дозволу на розповсюдження творів та на отримання прибутку від них позивач відповідачу не надавала, ознак позначення її авторства не виявила. У зв`язку із зазначеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 17.04.2020 було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.05.2021 було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. Відповідач 10.06.2021 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позову не вбачається та позивачем не доведено порушення відповідачем авторських прав та незаконне використання нібито об`єктів авторського права позивача, також відповідач не погодився з розрахунком суми компенсації, визначеної позивачем. Просив суд у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача. 30.06.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вона вказувала на необґрунтованість доводів відповідача та неналежність, недопустимість та недостовірність наданих ним доказів, просила позов задовольнити. 08.07.2021 відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому відповідач наполягала на своїй позиції, викладеній у відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 26.07.2021 було витребувано у Державній службі інтелектуальної власності (Департамент інтелектуальної власності, Державна система правової охорони інтелектуальної власності Міністерства економічного розвитку і торгівлі України: дублікат лазерного компакт-диску зі змістом кольорової ілюстрованої анотації до твору доданого до заяви про реєстрацію авторського твору [INFO]», з подальшою видачею свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір № [NUMBER] , виданим Державним департаментом інтелектуальної власності 29.12.2014. Позивач у судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання з`явився, просив суд в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вислухавши думку осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 01.07.2017 позивач придбала у відповідача в магазині " [INFO] " за адресою: [ADDRESS] , товар, а саме: значок 89167 за 30 грн.; значок 89173 за 50 грн., значок 89174 за 65 грн, що підтверджується товарним чеком від 01.07.2017 та відеофайлом, наданим позивачем. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач є фізичною особою-підприємцем, здійснює господарську діяльність, перебуває на обліку в ДПІ в Києво-Святошинському районі Київської області, у процесі припинення не перебуває. Позивач є автором збірки творів "Концептуальна колекція декоративних нагрудних металевих значків та прикрас з елементами української символіки "Сучасний український значок", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 29.12.2014 № [NUMBER] . Також позивач є автором збірки фото та творів фотоживопису "Український Ренесанс", що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір від 17.12.2010 № [NUMBER] . Згідно з висновком експерта від 12.04.2019 № 31-01, складеним судовим експертом Петренком Сергієм Анатолійовичем за результатами судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, підготовленим для використання в цивільному судочинстві: окремі складові частини збірки творів під назвою " [INFO] " та власні назви деяких з них, є об`єктами авторського права (авторства [PERSON] ), можуть використовуватись самостійно, а саме: значки « [INFO] », "[INFO]", « [INFO] »; твір під назвою " [INFO] ") є оригінальним та таким, що створений творчою працею автора [PERSON] . Товари, які позивач придбала у відповідача ідентичні авторським творам, які є об`єктами авторського права позивача згідно з висновком судового експерта Петренко С.А. № 31-01. Доказів того, що позивач надала відповідачу право на реалізацію творів, автором яких вона є, суду надано не було. З огляду на лист ФОП [PERSON] відповідачу від 30.04.2021 щодо постачання творів з українською державною символікою перший запевнив, що не було жодних порушень, що отримав дозвіл у автора творів, надав на підтвердження цього копію договору від 10.01.2019 № 10/1 та висновок науково-правової експертизи щодо авторського права на твори образотворчого мистецтва (ескізи нагрудних знаків) та правової охорони зображень державних символів від 28.04.2021. Згідно з договором від 10.01.2019 № 10/1 громадянин [PERSON] частково передав ФОП [PERSON] майнові права на твори художнього дизайну, в тому числі й на спірні, що вбачається з додатку до цього договору. У зазначеному договорі [PERSON] зазначив, що саме він є автором цих творів. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 54 Конституції України громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автором є фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; розповсюдженням об`єктів авторського права і (або) суміжних прав є будь-яка дія, за допомогою якої об`єкти авторського права і (або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці, в тому числі доведення цих об`єктів до відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до цих об`єктів з будь-якого місця і в будь-який час за власним вибором. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України "Про авторське право і суміжні права" первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 своєї Постанови «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5, авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею. Правова охорона поширюється як на оприлюднені, так і на не оприлюднені, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо). Вибір способу захисту порушеного права належить позивачу - суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав. Порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 Закону України "Про авторське право і суміжні права" та їх майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39-41 цього Закону з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 Закону. Використання твору без дозволу суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, за яке згідно п. "г" ч.2 ст. 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачена можливість стягнення з порушника авторських прав компенсації. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 441 ЦК України використанням твору є його опублікування, відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі, продаж. Статтею 443 ЦК України передбачено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора. Частиною 1 ст. 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" встановлено, що автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених ст.ст. 21 - 25 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 433 ЦК України, ст. 8 Закону України "Про авторське право і суміжні права" об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, зокрема: твори образотворчого мистецтва; фотографічні твори, у тому числі твори, виконані способами, подібними до фотографії; твори ужиткового мистецтва; похідні твори; збірники творів, інші складені твори за умови, що вони є результатом творчої праці за добором. Частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону (ст. 9 Закону України "Про авторське право і суміжні права"). Одним із особистих немайнових прав інтелектуальної власності є право на визнання людини автором об`єкта права інтелектуальної власності (п. 1 ч. 1 ст. 423 ЦК України). Автору твору належить право вимагати зазначення свого імені у зв`язку з використанням твору, якщо це практично можливо (п. 1 ч. 1 ст. 438 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 14 Закону України "Про авторське право і суміжні права" автор має право вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора на творі і його примірниках і за будь-якого публічного використання твору, якщо це практично можливо, а також вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора. До майнових прав автора належить виключне право на використання твору, а також виключне право надавати дозвіл на використання твору іншими особами (ч. 1 ст. 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права"). У п. 11 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» № 5 від 04.06.2013 роз`яснено, що належним відповідачем у справі про захист авторського права і (або) суміжних прав є особа, яка своїми діями порушила особисті немайнові чи майнові права суб`єктів авторського права і (або)суміжних прав. Згідно з абз. 4 пункту 12 вказаної Постанови відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести виконання вимог Закону України «Про авторське право і суміжні права» при використанні ним об`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (ст.ст. 614, 1166 ЦК України). Відповідно до п.п. а, б ч. 1 ст. 50 Закону України "Про авторське право і суміжні права" порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені ст.ст. 14, 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені ст.ст. 15, 17, 27, 39-40 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених ст. 21-25, 42, 43 цього Закону, а також зловживання посадовими особами організації колективного управління службовим становищем, що призвело до невиплати або неналежних розподілу і виплати винагороди правовласникам; піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі комп`ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм, незаконне оприлюднення програм організацій мовлення, камкординг, кардшейрінг, а також Інтернет-піратство, тобто вчинення будь-яких дій, які відповідно до цієї статті визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав з використанням мережі Інтернет. Згідно з вимогами ст. 432 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до ст. 16 ЦК України. Суд у випадках та в порядку, встановлених законом, може постановити рішення, зокрема, про: 1) застосування негайних заходів щодо запобігання порушенню права інтелектуальної власності та збереження відповідних доказів; 2) зупинення пропуску через митний кордон України товарів, імпорт чи експорт яких здійснюється з порушенням права інтелектуальної власності; 3) вилучення з цивільного обороту товарів, виготовлених або введених у цивільний оборот з порушенням права інтелектуальної власності та знищення таких товарів; 4) вилучення з цивільного обороту матеріалів та знарядь, які використовувалися переважно для виготовлення товарів з порушенням права інтелектуальної власності або вилучення та знищення таких матеріалів та знарядь; 5) застосування разового грошового стягнення замість відшкодування збитків за неправомірне використання об`єкта права інтелектуальної власності. Розмір стягнення визначається відповідно до закону з урахуванням вини особи та інших обставин, що мають істотне значення; 6) опублікування в засобах масової інформації відомостей про порушення права інтелектуальної власності та зміст судового рішення щодо такого порушення. Способи цивільно-правового захисту авторського права і суміжних прав визначені статтею 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права". Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.09.2020 по справі №761/42332/17 для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). З огляду на рекомендації, викладені у п. Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. А отже, в ході розгляду справи позивачем доведено факт наявності в неї авторського права на товари, що були придбані нею у відповідача, при цьому матеріали справи не містять доказів надання згоди позивачем відповідачу на продаж її творів, що є об`єктами її авторського права. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що спірні товари (твори) були поставлені відповідачу ФОП [PERSON] , якому було частково передано [PERSON] майнові права на них на підставі договору, дійсність якого презюмується на підставі ст. 204 ЦК України, що вказує на те, що не відповідачем було порушено авторські права позивача, а особами, яких позивач не просила суд залучити до участі у справі у якості відповідачів. По суті, має місце спір про авторське право на спірні твори між позивачем та особами, які не залучені до участі у справі у якості відповідачів, а суд не має повноважень залучати співвідповідачів з власної ініціативи. А отже, позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку із відмовою у позові, на підставі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати позивача за нею. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed