Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", треті особи - [PERSON], спільне мале підприємство «Фірма «Домекс», про визнання частково недійсним кредитного договору. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 21.12.2007 р. між ним та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №31Т/07-МК, згідно якого банк надав йому кредит в розмірі 1700000,00 грн. строком до 19.12.2012р. зі сплатою 16% річних за користування кредитом. Пунктом 6.1. даного договору передбачено, що за прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Таким чином, розмір пені, яку позичальник має сплатити банку, у разі невиконання ним зобов'язань, по договору становить 365% річних. Згідно Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Цим же законом передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Зважаючи на те, що п. 6.1. кредитного договору №31 Т/07 -МК від 21.12.2007р. передбачено сплату пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань в розмірі 365% річних, що не підпадає під принцип розумності та перевищує межу встановлену Законом України „Про захист прав споживачів" тому є несправедливим, а тому просить визнати його недійсним. Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з»вились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в судове засідання не з»явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, однак надав суду клопотання про застосування строків позовної давності, пославшись на те, що з моменту укладення між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитного договору №31 Т/07-МК від 21.12.2007р. минуло вже майже 6 років. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з»явився, подавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти позовних вимог заперечив. Представник третьої особи - спільного малого підприємства «Фірма «Домекс» в судове засідання не з»явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Судом встановлено, що 21.12.2007р. між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір №31Т/07-МК (далі - Кредитний договір), згідно п. 2.1., 3.2., 4.1. якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 1700000,00 грн. строком до 19.12.2012р., а [PERSON] зобов'язався повернути банку кредит у цей строк зі сплатою 16% річних. Пунктом 6.1. даного договору передбачено, що за прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Таким чином розмір пені, яку позичальник має сплатити банку у разі невиконання ним зобов'язань по договору становить 365% річних. Згідно вимог ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зокрема договору або іншого правочину (ч. 2 ст. 509, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За нормами п.3 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень ст.536 та ст. 1054 Цивільного кодексу України, необхідною умовою, тобто істотною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, щодо якої сторони повинні дійти згоди. Судом встановлено, що сторони у справі під час укладання кредитного договору №31Т/07-МК від 21.12.2007 року досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом із нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форму його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі), з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; є) строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Однією з несправедливих є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Згідно із вимогами ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у зв'язку із їх безпідставністю, так як судом встановлено, що під час укладення кредитного договору позичальник [PERSON] був ознайомлений з усіма його умовами, які передбачали сплату пені в розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання, та погодився з ними. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про не обґрунтованість позовних вимог, не підтвердження їх матеріалами справи та необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено підстав для визнання недійсним п.6.1 кредитного договору №31Т/07-МК від 21.12.2007 року, оскільки на момент укладення даного договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed