Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позов тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2016 року у справі №127/26404/15-ц стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 13905 грн. 77 коп. На підставі цього рішення 04.02.2016 року позивач отримала у Вінницькому міському суді виконавчий лист за № 127/26404/15-ц. 05.02.2016 року позивач подала до Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції заяву разом з виконавчим листом, у якій просила прийняти виконавчий лист до виконання, винести постанову про відкриття виконавчого провадження та у межах строків, визначених ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», здійснити всі можливі заходи для повного виконання зазначеного судового рішення, зокрема накласти арешт на все належне йому майно та на підставі ст. 377-1 ЦПК України звернутися до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. 16.03.2016 року позивач отримала по пошті постанову начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції [PERSON] від 01.03.2016 року, якою скасовано постанову головного державного виконавця цього ж відділу [PERSON] від 08.02.2016 року про відкриття виконавчого провадження №50099109 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2016 року у справі №127/26404/15-ц. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2016 року у справі №127/26404/15-ц, провадження 4-с/127/97/16, яка набрала законної сили, визнано неправомірною та скасовано постанову начальника Замостянського ВДВС [PERSON] від 01.03.2016 р., якою скасовано постанову держвиконавця цього ж ВДВС [PERSON] про відкриття виконавчого провадження від 08.02.2016 р. у виконавчому провадженні №50099109. Позивач зазначає, що єдиною виконавчою дією, спрямованою на примусове виконання вказаного рішення суду була постанова про відкриття виконавчого провадження від 08.02.2016 року, яка була скасована постановою начальника Замостянського ВДВС [PERSON] від 01.03.2016 року. Жодних інших виконавчих дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду державні виконавці Замостянського ВДВС не вчинили. Начальник Замостянського ВДВС [PERSON] на порушення вимог частин 1 та 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження», замість того, щоб здійснити контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення державним виконавцем, зобов'язати державного виконавші провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом, не тільки самоусунувся від виконання покладених на нього обовязків, а сам вдався до порушень закону, зокрема виніс вказану вище незаконну постанову, чим створив додаткові перешкоди у виконавчому провадженні та грубо порушив її права як стягувача у цьому провадженні. Як вказує позивач, таким рішенням (постановою), діями та бездіяльністю начальника Замостянського ДВС їй заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, переживаннях, яких вона зазнала у зв'язку з порушенням конституційних, законних, конвенційних прав на виконання остаточного рішення суду, яким присуджено грошові кошти з боржника, необхідності інваліду, пенсіонеру, особі у похилому віці відстоювати у судах свої права та не мати можливості отримати і використати присуджені у судовому порядку кошти з боржника у зв'язку із неправомірною бездіяльністю посадової особи органу державної влади, на який законом покладено обовязок по примусовому виконанню рішення суду. Позивач вбачає у цьому глузування над нею цієї посадової особи Замостянського ВДВС, яка замість того щоб виконати свої обовязки - здійснити контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом, не тільки самоусунулася від виконання покладених на неї обовязків, а сама вдалася до порушень закону, зокрема винесла вказану вище незаконну постанову, чим створила додаткові перешкоди у виконавчому провадженні та грубо порушила її права як стягувача у цьому провадженні, уникнувши таким чином виконання покладених на неї обовязків. Тому, виходячи із засад розумності, поміркованості і справедливості, враховуючи характер, обсяг, глибину та тривалість моральних страждань, тяжкість вимушених змін в життєвих стосунках позивача, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, остання вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 5 000 грн. На думку позивача, її вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до задоволення на підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1174 ЦК України та розяснень, викладених у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». Як зазначає позивач, оскільки вказані незаконні рішення (постанова), дія та бездіяльність була допущена посадовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, то заподіяна такою бездіяльністю шкода відшкодовується державою, як це передбачено ст. 1174 ЦК України, зокрема вказане стягнення провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, як того вимагають ст. ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України. З урахуванням вищенаведеного, позивач просила стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.16, 25). В судове засідання 28.09.2016р. позивач не зявилася повторно, однак в позовній заяві позивачем зазначено, що оскільки вона є людиною похилого віку, пенсіонером, інвалідом, то просить розглянути справу у її відсутність (а.с. 4). Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області [PERSON] 28.09.2016 року в судове засідання не зявилася, надавши до суду заяву, в якій позов не визнала та просила в задоволені позову відмовити, оскільки вважає позов безпідставним та не підтвердженим належними доказами (а.с. 27, 28). Відповідач - Замостянський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції свого представника в судове засідання не направив, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 17, 26). В судове засідання 28.09.2016р. відповідач не зявилася повторно. Відповідно до частини 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з частиною 4 статті 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Таким чином, з урахуванням положень статей 158, 169 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі представників сторін виходячи з наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2016 року у справі №127/26404/15-ц стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 13905 грн. 77 коп. На підставі цього рішення 04.02.2016 року позивач отримала у Вінницькому міському суді виконавчий лист за №127/26404/15-ц. 05.02.2016 року позивач подала до Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції заяву разом з виконавчим листом, у якій просила прийняти виконавчий лист до виконання. 08.02.2016 р. державним виконавцем Замостянського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції [PERSON] винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №50099109 за виконавчим листом №127/26404/15-ц. Постановою начальника Замостянського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції [PERSON] від 01.03.2016 р. скасовано постанову державного виконавця Замостянського ВДВС [PERSON] про відкриття виконавчого провадження від 08.02.2016 р. у виконавчому провадженні №50099109 через відсутність у заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження від 05.02.2016 р. адреси боржника. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2016 року у справі №127/26404/15-ц, провадження 4-с/127/97/16, визнано неправомірною та скасовано постанову начальника Замостянського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції [PERSON] від 01.03.2016 р., якою скасовано постанову державного виконавця Замостянського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції [PERSON] про відкриття виконавчого провадження від 08.02.2016 р. у виконавчому провадженні №50099109. Дана ухвала набрала законної сили 22.06.2016 року. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, враховуючи положення частини 3 статті 61 ЦПК України суд виходить з доведеності факту неправомірності постанови начальника Замостянського ВДВС [PERSON] від 01.03.2016 р. Як вбачається з позовної заяви, позивач посилаючись на положення ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1174 ЦК України, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про державну виконавчу службу", ч. 1, абзацу 2 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 17, ст. 19, ч. ч. 1, 2 ст. 83 Закону України "Про виконавче провадження" просить стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», передбачено, що державні виконавці несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому законом. У разі вчинення державним виконавцем під час виконання службових обов'язків діяння, що має ознаки злочину чи адміністративного правопорушення, він підлягає кримінальній чи адміністративній відповідальності у порядку, встановленому законом. Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до положень частини 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно положень частин 1-3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно розяснень, які містяться в пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до вимог частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками. Звертаючи до суду з даним позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовою особою державної виконавчої служби, позивач вказує, що завдана їй моральна шкода полягає в душевних та психічних стражданнях, переживаннях, яких вона зазнала у зв'язку з порушенням конституційних, законних, конвенційних прав на виконання остаточного рішення суду, яким присуджено грошові кошти з боржника, необхідності інваліду, пенсіонеру, особі у похилому віці відстоювати у судах свої права та не мати можливості отримати і використати присуджені у судовому порядку кошти з боржника у зв'язку із неправомірною бездіяльністю посадової особи органу державної влади, на який законом покладено обовязок по примусовому виконанню рішення суду. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Аналізуючи вище наведені норми законодавства, розяснення, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України а також встановлені в судовому засіданні обставини справи та наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що саме внаслідок дій посадової особи Замостянського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції, їй завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у звязку з порушенням її прав. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів, що підтверджують наявність такої шкоди та причинного зв'язку між цією шкодою та протиправним діянням посадової особи Замостянського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції. Наявна у справі копія ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2016 року у справі №127/26404/15-ц, провадження 4-с/127/97/16, якою визнано неправомірною та скасовано постанову начальника Замостянського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції [PERSON] від 01.03.2016 р., не підтверджує завдання позивачу моральної шкоди та її розміру. Отже, оскільки спричинення [PERSON] моральної шкоди не підтверджено матеріалами справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, у звязку з не доведеністю належними засобами доказування правомірності заявлених вимог. Згідно з частиною 1 статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами статтей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем суду не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а судом, за результатами розгляду справи не встановлено підстав, передбачених законодавством, для задоволення позову. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд бере до уваги, що відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України Про судовий збір судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до частини 4 статті 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачами судових витрат, відповідно відсутні підстави для їх відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed