Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

В грудні 2014 року позивач ПАТ „Банк „Фінанси та кредит" (далі - Банк) звернувся до Центрального районного суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 175-07\\МБ від 23 листопада 2011 року у сумі 1 627 128 грн. 93 коп та судові витрати. 28 серпня 2015 року ухвалою суду прийнято та обєднано в одне провадження зустрічну позовну заяву [PERSON], від імені якої діяв його представник адвокат [PERSON], до Банку , в якій просив визнати припиненим укладений ним з Банком в забезпечення виконання зобо'вязань позичальника [PERSON] за кредитним договором № 01-175-07\\МБ від 23 жовтня 2007 року - Договір поруки № 01-175-07\\МБ від 23.10.2007 року. В обгрунтування позову посилався до припинення поруки за спливом шестимісячного строку пред'явлення вимог до поручителя, оскільки 22 квітня 2009 року Банком була направлена позичальнику вимога стосовно дострокового погашення заборгованості за кредитом. В подальшому позивач доповнив свої вимоги , заявивши додаткову підставу для визнання поруки припиненою- за ч. 1 ст. 559 ЦК України. Так, 29 грудня 2010 року Банком при укладанні Додаткової угоди № 5 з позичальником фактично зроблено перерахування суми кредиту, змінено щомісячний платіж та збільшено строк дії кредитного договору до 22 жовтня 2022 року. Проте на таке збільшення відповідальності за основним зобовязанням [PERSON],, як поручитель, своє згоди не надавав. Заборона кредиторові не змінювати умов Крежитного договору без попереднього письмового попередження поручителя встановлена і п. 4.4. цього Договору. Представник позивача ПАТ «Банк «Фінаси та кредит» у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала, проти задоволення зустрічного заперечувала. Суду пояснила, що вимога про дострокове повернення кредитних коштів по-перше, надсилалася Банком лише позичальнику, а не поручителю.По-друге, майже через місяць після невиконання цієї вимоги Банк звернувся джо суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення боргу. Після скасування заочного рішення суду шляхом ведення переговорів з порзичальником та досягнення певних умов щодо реструктуризації боргу, банк скористався своїм правом на позасудове вирішення спору і залишив даний позов без розгляду в 2011 році. Що стосується припинення поруки з підстав підвищення відповідальності за основним договором без згоди поручителя , то на всіх додаткових угодах до кредитного договру є підпис [PERSON] , відповідно доя кого він ознайомлений та погоджкється з умовами Додаткових угод. Відповідачі не з'явилися, про дату слухання справи сповіщалися належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили. Представник позивача за заустрічним позовом [PERSON] - адвокат [PERSON] заперечував проти задоволення вимог первісного позову, про стягнення заборгованості в солідарному порядку з поручителя. Підтримав вимоги зустрічного позову просив про його задоволення. Звернув увагу суду на те, що свою згоду на укладання Додаткових угод [PERSON] давав не як поручитель , а як чоловік позичальника в порядку ст. 65 СК України. Проте як поручитель він своєї згоди на зміну умов кредитного договору не надавав. Заявив про застосування строку позовної давності як до щомісячної сплати відсотків, так і спеціального річного строку до вимог про стягнення пені. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 23 жовтня 2007 року між ВАТ "Банк "Фінаси та кредит" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 175-07\\МБ, відповідно до якого позивач надав їй кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості у розмірі 1 515 000 грн. З остаточним строком повернення до 22 жовтня 2017 року зі сплатою процентів розрахунку 15 % річних ( у випадку порушення строків сплати чергових платежів - 30 % річних) зі щомісячною сплатою комісійної винагороди 0,1 % від суми кожного одержуваного траншу кредитних коштів за надання кредитних ресурсів . Відповідно до п.п. 6, 6.1 Договору позичальник за прострочення повернення кредитних ресурсів зобов'язана сплатити пеню із розрахунку 1% річних від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Згідно з п. 3.5 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредитних ресурсів в разі порушення будь-яких умов договору, в тому числі і в разі несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту чи відсоткам. Відповідно до умов Додаткових угод № 1 до кредитного договору від 23.10.2007 року, № 2 від 23.10.2007 року та № 3 від 18.12.2007 року Банк надав позичальнику кредит у розмірі 541 859 ,19 грн., 367 140,81 грн. Та 200 000 грн відповідно , а [PERSON] зобов'язалася щомісячно здійснювати погашення кредиту відповідно до Графіку, що міститья у Додатку до угоди та повернути кошти в строк до 22.10.2017 року. Відповідно до умов Додаткової угоди № 4 до кредитного договору від 22.08.2008 року, було змінено процентну ставку по кредиту - 15 % річних за користування кредитними коштами у період з дня видачі до 29.04.2008 року; 17% річних - з 30.04.2008 року по день остаточного погашення кредиту. Відповідно до умов Додаткової угоди № 5 до кредитного договору від 29.12.2010 року, були змінені наступні пункти кредитного договору : п. 2.5. - позичальник зобовязується повністю повернути кредитні оесурси до 22 жовтня 2011 року і здійснювати щомісяця з 01 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних коштах ускладі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого 23 792 грн. ; відповідно до п. 3.1 позичальник сплачує проценти за користування кредитними коштами в розмірі 17% річних4 в п. 3.2 додано зобовязання позичальника повертати заборгованість, що утворилася на 29.12.2010 року у сумі 719 541 ,98 грн щомісяця в термін з першого по десяте число кожного місяця одночасно зі споатою поточної заборгованості за отримання кредитних ресурсів сплачувати 16 847 ,33 грн та повністю повернути до 10.06.2012 року. Зазначена Додаткова угода підписана представником Банку та позичальником. Також зазначена угода містить напис з особистим підписом [PERSON], від 29.12.2010 року про те, що він [PERSON],є чоловіком [PERSON] , на основі ст. 65 Сімейного кодексу України підтверджую свою згоду з умовами цього Договору. 23 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON],. було укладено договір поруки № 01-175-07/МБ для забезпечення належного виконання [PERSON] своїх зобов'язань по кредитному договору № 175-07/МБ від 23.10.2007 року, відповідно до умов якого [PERSON] добровільно бере на себе зобов'язання [PERSON] , які виникають з умов вказаного кредитного договору, а у випадку невиконання або неналежного виконання нею взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, несе солідарну відповідальність перед позивачем на всю суму заборгованості. 28 квітня 2008 року між Банком та [PERSON], було укладено Додаткову угоду № 1, згідно якої він зобов'язується перед Бакном відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором № 175-07\\МБ від 23.10.2007 року, а саме повернути до 22.10.2017 року кредитні кошти в сумі 1 515 000 грн зі сплатою 17% річних. Угода є невідємною частиною договору поруки від 23.10.2007 року та підписана як представником банку, так і боржником , і поручителем [PERSON] Також в забезпечення виконання умов зазначеного Кредитного договору 23 жовтня 2007 року між Баконом та [PERSON] укладено Іпотечний Договір , за яким остання передала в іпотеку Банку нежитлову будівлю, бар, розташовану по [ADDRESS]. Відповідачі не виконують умови кредитного договору та додаткових угод, в звязку з чим станом на 23 вересня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 1 627 128 грн 93 коп., з яких сума заборгованості за кредитом в розмірі 1 252 350,75 грн., 38 998,91 грн. простроченої заборгованості по кредиту, 13 833,36 нараховані відсотки, 128 547,80 грн. нарахованих на прострочену заборгованість відсотків, сума простроченої комісії в розмірі 13 635,00 грн. , а також нарахована пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в розмірі 179 963,11 грн. При цьому , із розрахунку заборгованості пені вбачається, що вона розрахована позивачем за останні 12 місяців перед зверненням банку до суду , що узгоджується з вимогами п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України. Також з розрахунку заборгованості позичальника вбачається, що останній платіж щодо погашення заборгованості [PERSON] внесла 17 лютого 2014 року, позивач звернувся до суду з цим позовом в листопаді 2014 року, отже суд не приймає до уваги заяву представника відповідача [PERSON] щодо застосування строку позовної давності до зазначених вимог - як необгрунтовану. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати неодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний в повному обсязі. На підставі викладеного, у відповідності зі ст. ст. 509, 526, 527, 553, 554, 625, 1054 ЦК України, суд дійшов висновку, що відповідачі не виконали зобов'язань, узятих на себе за кредитним договором та договором поруки, у зв'язку із чим первісні позовні вимоги є обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі . Що стосується вимог зустрічного позову [PERSON], то суд вважає вимоги цього позову такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Такі ж положення містяться і в п. 5.1 Договору поруки. У пункті 24 постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено правила застосування цього положення закону. Так, відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК). Особливо важливим при застосуванні ч. 4 ст. 559 ЦК є встановлення строку виконання основного зобов'язання, після спливу шестимісячного строку якого в разі непред'явлення вимог до поручителя порука є припиненою. Це пов'язано з тим, що згідно з ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відлік шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя починається у разі зміни кредитором строку виконання основного зобов'язання (наприклад, направ- ленням вимоги про дострокове погашення кредиту), але за умови, що в договорі поруки такий строк не встановлено. Це випливає з аналізу змісту ч. 4 ст. 559 ЦК. При вирішенні спорів, що стосуються припинення поруки внаслідок закінчення строку, встановленого в договорі поруки, судам слід звертати увагу на те, що строки, встановлені в ч. 4 ст. 559 ЦК (шість місяців, один рік), не є строками позовної давності, до них не застосовуються положення глави 19 ЦК, оскільки вони встановлені для виконання зобов'язання, а не для захисту порушеного права. Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Як встановлено судом, боржник [PERSON] (а відтак і поручитель) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 10 червня 2012 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. В квітні 2009 року Банком направлена на адресу позичальника вимога про дострокове повернення кредитних коштів у тридцятиденний строк. Разом з тим, вже в червні 2009 року ( тобто протягом шести місяців з дня направдення вимоги ипро дострокове повернення коштів) Банк звернувся до суду тз позовом до [PERSON], та [PERSON], про стягнення з них суми боргу в солідарному порядку. 28 липня 2009 року Центральним районним судом м.Миколаєва було ухвалено заочне рішення про задоволення зазначеного позову, яке згодом було скасоване ухвалою того ж суду від 02.07.2010 року за заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду від 02 червня 2011 року позов Банку було залишено без розгляду на підставі п.5 ст. 207 ЦПК України - за клопотанням представника позивача. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме такої правової позиції дотримується ВСУ, судові рішення якого є обов'язковими для застосування (ст. 360-7 ЦПК) - про що зазначено у Правовій позиції у справі № 6- 53 цс 14. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги зустрічного позову з підстав припинення поруки за правилами ч.4 ст. 559 ЦК України є необгрунтованими і не підлягають задоволенню, адже банк звернувся до суду з позовом до поручителя до спливу шестимісячного строку, а саме в червні 2009 року, тоді як цей строк спливав в жовтні 2009 року. Також з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді протягом 2009 - 2011 років сторони урегулювали спір в позасудовому порядку шляхом укладання додаткових угод до кредитного договору, що і стало підставою для подання Банком заяви про залишення позову без розгляду. Як правильно вказує позивач за зустрічним позовом, у зв'язку зі збільшенням щомісячного платежу, підвищенням відсоткової ставки з 15 % до 17 % річних та продовженням строку дії кредитного договору плати за кредит, збільшився розмір зобов'язань позичальника [PERSON] Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно з ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо не встановлено договором поруки. За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Такі роз'яснення містяться в п. 27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, Постановах ВСУ від 12.12.2011 року № 6-70цс11 та від 21.11.2011 р. № 6-49цс11, які всилу приписів ст.. 377-1 ЦПК україни є обовязковими до застосування. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 28.04.2008 року між Банком та [PERSON], було укладено Додаткову угоду № 1, згідно якої він зобов'язується перед Бакном відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором № 175-07\\МБ від 23.10.2007 року, а саме повернути до 22.10.2017 року кредитні кошти в сумі 1 515 000 грн зі сплатою 17% річних. Таким чином, твердження позивача за зустрічним позовом про відсутність його згоди на підвищення відсоткової ставки не відповідає дійсності. Також не може прийняти до уваги суд і посилання представника позивача [PERSON] на відсутність його згоди щодо зміни умов договору, внесених шляхом укладання Додаткової угоди № 5 29.12.2010 року Так, з тексту зазначеної Додаткової угоди вбапчається, що [PERSON], ознайослений з її змістом та умовами та погоджується з умовами цього договору. Таким чином, [PERSON] як поручитель своєї дружини [PERSON] знав та погодидвся на відповідну зміну умов договру , оскільки особисто підписав зазначену угоду як чоловік позичальника (боржника) , а також і як поручитель в одній особі. При цьому суд враховує, що [PERSON] не міг не розуміти, що надаючи свою згоду на відповідні змініи як чоловік боржника [PERSON] , тобто приймаючи на себе відповідні зобов'язання в інтересах сім'ї і відповідаючи всім спільним майном подружжя, він не приймає на себе таких же обовязків і як поручитель позичальника. За таких обставин, суд вважає, що зустрічний позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у рівних частках з кожного.

Outcome: approved