Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Авіцена, третя особа Садове товариство „Монтажник-2 з позовом про витребування безпідставно набутого майна. В обґрунтування вимог зазначено, що [PERSON] є членом садового товариства „Монтажник-2. Йому на праві приватної власності належить земельна ділянка № 21-а, розташована на території СТ „Монтажник-2. Вказане підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 268682. У 1988 - 1989 роках позивач був головою правління СТ „Монтажник-2. У вересні 1988 року він за власні кошти в ЗАО „Запоріжметалургмонтаж-204 придбав побутовий вагончик, встановив його на належній йому земельній ділянці та використовував його як садовий будинок. У 2001 році на території садового товариства „Монтажник-2 відповідач ТОВ „Авіцена виконував бурильні роботи. Оскільки позивач не користувався вагончиком на той час, він погодився надати його працівникам ТОВ „Авіцена за їх проханням для тимчасового користування. Будь-яких документів про оренду вагончика не складалось. Оскільки позивач не користувався своєю садовою ділянкою, то про відсутність побутового вагончика на своїй земельній ділянці він дізнався через декілька місяців. Тривалий час позивач не міг зясувати місце знаходження належного мені на праві власності побутового вагончика. Згодом [PERSON] дізнався, що правління садового товариства „Монтажник-2 03.08.2001 року передало ТОВ „Авіцена вказаний побутовий вагончик в рахунок оплати за виконані роботи по бурінню скважин на території садового товариства „Монтажник-2, зазначивши при цьому, що побутовий вагончик (садовий будинок) належить на праві власності садовому товариству, тобто садове товариство привласнило його та розпорядилось чужим майном. Вказане підтверджується випискою з протоколу засідання правління садового товариства „Монтажник-2 від 03.08.2001 року. Позивач декілька років намагався вирішити питання повернення побутового вагончика або відшкодування шкоди в позасудовому порядку, однак мені це не вдалося. У звязку з цим у 2012 році він звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення з ТОВ „Авіцена та СТ „Монтажник-2 матеріальної та моральної шкоди, що були завдані внаслідок заволодіння та розпоряджання відповідачами належним мені побутовим вагончиком. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області у справі № 0805/3645/2012, провадження № 2/314/39/2013 від 07 лютого 2013 року [PERSON] в позові було відмовлено. Під час розгляду цивільної справи представник ТОВ "Авіцена" проти позову заперечував, однак визнав факт передачі ТОВ „Авіцена побутового вагончика в рахунок оплати за роботу, зазначив суду, що товариство добросовісно набуло право власності на побутовий вагончик, який був прийнятий від СТ «Монтажник-2» як оплата за виконані роботи. Однак документів про своє право власності на вагончик не надав. Таким чином, відповідач ТОВ „Авіцена незаконно утримує належний позивачу побутовий вагончик, отримало його без будь-яких правових підстав від правління садового товариства «Монтажник-2» за відсутності у останнього будь-яких документів, які б підтверджували право власності садового товариства на вказаний побутовий вагончик. Будь-яких документів, які б могли підтвердити право власності ТОВ «Авіцена» на вказаний побутовий вагончик, також не існує. За змістом ст. 1212 ч 1, ч 2 ЦК України: «Особа, яка набула майно за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб». Відповідно до ст. 1212 ч 3 п. 2, п. 4 ЦК України:«Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні. За ст. 1213 ч 1 ЦК України: „1. Набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Згідно ст. 388 ч 1 ЦК України:„І. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Підстава для витребування побутового вагончика у ТОВ „Авіцена наявна, оскільки побутовий вагончик вибув з володіння позивача всупереч його волі та всупереч діючому законодавству. З виписки з протоколу засідання правління СТ „Монтажник-2 від 03.08.2001 року вбачається, що [PERSON] не давав згоди на відчуження свого майна, на засіданні був відсутній. Посилаючись на вищенаведене, [PERSON] просить суд, витребувати у товариства з обмеженою відповідальністю „Авіцена побутовий вагончик, вилучити його у ТОВ „Авіцена і передати його у володіння та користування - [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] та його представник позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача ТОВ «Авіцена» в судовому засіданні проти позову заперечував. Надав суду письмові пояснення згідно з якими, позовна заява подана з порушенням строків давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України. «Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.», ст.257 ЦК України вказує, що «Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.». Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, події які є предметом спору сталися у 2001 році, строк позовної давності сплинув у 2004 році. Відповідно до п.3,4 ст.267 ЦК України: «Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.» Відповідно до ст. 344 ЦК України: «Особа, яка добросовісно заволоділа майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом» Відповідач має право застосувати право набувальної давності, виходячи з наступного: - Відповідач заволодів майном добросовісно, тобто на законних підставах- право власності на майно було надано на підставі рішення правління СТ «Монтажник-2» від 28.07.2001року. - Відповідач продовжує володіти ним відкрито і безперервно. Це означає, що протягом установленого законом терміну фактичним володільцем майна є ТОВ «Авіцена». - Відповідач продовжує володіти ним протягом установленого законом терміну, який відповідно до ст. 344 ЦК України складає 5 років з моменту заволодіння майном, отже з 28.07.2001 року. Відповідно до п. 8 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК правила про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набуття чинності дійсного ЦК, тобто у період з 01.01.2001 р. по 01.01.2004 р. Відповідно до ст.57 ЦПК України : «Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.», ст. 58 ЦПК України вказує: «Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень» Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається. Позивач у позовній заяві посилається на кошторис № 76, копія якого знаходиться в додатках, який виходячи з позовної заяви складений у 1988 році. Цей кошторис є сфальсифікованим, оскільки у кошторисі за 1988 рік, на бланку бухгалтерської звітності, не може стояти відмітка друкування у типографії «1991 рік». Це стосується також і іншого документа, на який посилається Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог: «акту передачі побутового вагончика монтажника» який складено, відповідно до посилання Позивача, 21 вересня 1988року, але штамп з печаткою вказує дату «199..». Тобто, докази, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, не можуть враховуватися судом як належні докази, і є такими, які суперечать ст.ст.57,58,59,62,64 ЦПК України. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження належності йому вагончика позивач надав свої звернення на трест «Запоріжметалургмонтаж» з приводу його придбання, але ці звернення, за своїм змістом, не містять відомостей про набуття позивачем права власності на вагончик. Також позивачем наданий акт приймання-передачі вагончика від 21.09.1988 року проте, згідно змісту цього документа, ним оформлювалася не передача вагончика у власність позивачу, а засвідчувалася згода комісії підприємства з рішенням керівника про передачу вагончика у власність позивача. Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України : «3. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На даний час є рішення суду між тими сторонами з однакових підстав позову, (копія додається), яке набрало законної сили. Третя особа по справі - Садове товариство „Монтажник-2 було належним чином повідомлено про час та місце судових засідань, представник товариства до суду не зявився, про причину неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані докази, дійшов наступних висновків. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченим та оголошеними в судовому засіданні: копією державного акту на земельну ділянку ЯЕ № 268682; копіями листів від 20.08.88 р., 05.09.88 р., 20.09.88р., 12.10.88 р., 21.09.88р., копією квитанції про сплату за вагончик від 09.02.90 р., копією виписки з протоколу від 03.08.2001 р. Відповідно до статей 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п.1, ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст.59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області у справі № 0805/3645/2012, провадження № 2/314/39/2013 від 07 лютого 2013 року за цивільним позовом [PERSON] до СТ «Монтажник-2»:«На підтвердження належності йому вагончика позивач надав свої звернення на трест "Запоріжметалургмонтаж" з приводу його придбання (а.с.8-13), але ці звернення, за своїм змістом, не містять відомостей про набуття позивачем права власності на вагончик. Також позивачем наданий акт приймання-передачі вагончика від 21.09.1988 року (а.с.7); проте, згідно змісту цього документа, ним оформлювалася не передача вагончика у власність позивачу, а засвідчувалася згода комісії підприємства з рішенням керівника про передачу вагончика у власність [PERSON] Також суд звертає увагу, що акт містить печатку акціонерного товариства "Металургмонтаж-201", шо явно не могло мати місце у 1988 році. Ніяких інших доказів щодо набуття права власності на вагончик позивач суду не надав, а отже, не довів належними доказами свої доводи про спричинення йому матеріальної шкоди діями відповідачів. Крім того, навіть якщо припустити обґрунтованість доводів позивача щодо завдання йому матеріальної шкоди, слід врахувати, що ця подія мала місце у серпні 2001 року; при цьому згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; позовна заява подана до суду 12.07.2012 року; таким чином, позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав. Враховуючи наведене, у задоволенні позову [PERSON] має бути відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed