Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

У січні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], залучивши в якості третьої особи Приватне акціонерне товариство " Страхова компанія " Україна " про відшкодування шкоди та просить просить стягнути з відповідача [PERSON] , на його користь матеріальний збиток в сумі 119 993 грн. 69 коп. та судовий збір у розмірі 1 199 грн. 93 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє за довіреністю НАТ 791631 від 29.03.2016 року ( а.с.11) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, які повернулися на адресу суду, без вручення з зазначенням причини повернення за закінченням встановленого строку зберігання, а також і не направив свого представника, про причини неявки суду не повідомив, будь яких заяв чи клопотань через загальну канцелярію на час проведення судового засідання від останнього не надійшло. Згідно відомостей Відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в Вінницькій області , відповідач [PERSON], з 19 вересня 1997 року зареєстрований в [ADDRESS] ( а. с. 68 ) Зі змісту ст. 74 ЦПК України, слідує, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Разом з тим, відповідно до акту від 08 травня 2017 року, затвердженого начальником ЖЕД-410 [PERSON], відповідачу [PERSON], що проживає за адресою у [ADDRESS] вручено особисто пакет документів, а також повістку про розгляд справи на 12 червня 2017 року, що являється належним повідомленням. Відповідно до ЦПК України суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, однак зобов'язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин з тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України). У судове засідання 06.04.2017 року представник відповідача, який належним чином повідомлений ( а.с. 63) [PERSON], який діє за довіреністю НВО 867786 від 23.02. 2017 року ( а.с. 65) не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, також не прибув і в судове засідання на 12.06. 2017 року та направив до суду письмове клопотання у якому серед іншого просив відкласти розгляд справи. Заслухавши думку позивача та його представника, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Повідомлення представником відповідача суд про причини неявки у судове засідання визнано судом, як не поважну причину неприбуття в судове засідання представника, а відтак, розгляд справи продовжено за відсутності представника відповідача, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Окрім цього, у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Суд розцінює таку поведінку відповідача та його представника, як зловживання своїми правами та затягування розгляду справи. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги чергове неприбуття у судове засідання належним чином повідомленого відповідача та його представника, зі згоди представника позивача, суд у відповідності до вимог ст.ст.169,224 ЦПК України вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності відповідача і його представника та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа Приватне акціонерне товариство " Страхова компанія " Україна " в судове засідання не з"явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. У відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження ( місця проживання ), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Ст. 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 15 березня 2016 року приблизно о 13 год. 10 хв. [PERSON], керуючи автомобілем « Volkswagen Caddy », державний номерний знак [NUMBER] по вулиці Здолбунівська в місті Києві, виїжджаючи на дорогу з прилеглої території, не надав дорогу транспортному засобу, який рухався по головній дорозі, в результаті чого відбулося зіткнення з автомобілем « Audi Q5 », державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] В результаті зіткнення автомобіль « Audi Q5 », державний номерний знак [NUMBER], зіткнувся з припаркованим автомобілем « Renault Logan », державний номерний знак [NUMBER], що належить [PERSON] на праві приватної власності. Внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушено п. 10. 2 ПДР [PERSON], за що ст. 124 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність. Відповідна ДТП була зареєстрована Управління патрульної поліції ГУ НП в м. Києві. Відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва ( справа № 753 / 5793 / 16 - п) від 07 квітня 2016 року винним у скоєні ДТП визнано водія автомобіля « Volkswagen Caddy », державний номерний знак [NUMBER], [PERSON]. Не погоджуючись з постановою суду, відповідач оскаржив її до Апеляційного суду м. Києва. Відповідно до постанови Апеляційного суду м. Києва від 11.10. 2016 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а постанова суду від 07.04. 2016 року залишено без змін ( а.с. 12; 13-18). У відповідності з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України, якою визначенні підстави звільнення від доказування, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою. Разом з тим, цивільно - правова відповідальність [PERSON] на момент вчинення ДТП була застрахована полісом обов'язкового страхування АІ / 5585724 в ПрАТ « СК « Україна » ( а.с. 19-20).Страховик позбавлений права укладати договори страхування ОСЦПВВНТЗ з 01 липня 2015 року. Нормативно, законодавством України визначено порядок розрахунку розміру заподіяної шкоди. Відповідно до Закону України « Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні » визначено правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів. Відповідно до вимог ст. ст. 5, 7 цього Закону, проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування. Позивач замовив проведення незалежної авто товарознавчої експертизи. Відповідно до звіту № 99 / 03 / 66 від 18 березня 2016 року про вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, позивачу завдано матеріальних збитків на суму 119 993 грн. 69 коп.( а.с. 21-26). Згідно протоколу технічного огляду транспортного засобу від 15.03. 2015 року при якому був присутнім і відповідач [PERSON], з яким погодився та поставив свій підпис ( а.с. 28). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України зазначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В постанові Верховного суду України по справі № 6 - 2808цс15 від 20. січня 2016 року зазначено, що « Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо - транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого ( кредитора ) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов 'язок боржника ( особи, яка завдала шкоди ). Водночас така дорожньо - транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов 'язання згідно з договором обов 'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов 'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов 'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов 'язання - первісне, основне зобов 'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов 'язково припиняє деліктне зобов 'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов 'язаний виконати обов 'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд ( частина перша статті 12 ЦК України ). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов 'язковим для неї ( частина друга статті 14 ЦК України ). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та ( або ) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов 'язаний виконати свій обов 'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов 'язань. деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно - правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов 'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою ( страховим відшкодуванням ), яка ним одержана від страховика. Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування ( статті 36, 37 Закону № 1961 - IV ). При цьому розмір страхової виплати ( страхового відшкодування ) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов 'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України ». В постанові Верховного суду України № 6 - 725цс16 від 14 вересня 2016 року, зазначено, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно - правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіював шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст. 360 - 7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки відповідачем добровільно не було відшкодовано завдану позивачу шкоду в повному обсязі, то окрім матеріальної шкоди, він також зазнав інших пов"язаних з цим витрат, які підлягають стягненню з відповідача згідно ст. 22 ЦК України, відповідно до якої, збитками є витрати, яких зазнала особа у зв"язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Отже, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 1 199 гривень 93 копійок. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 12, 22, 14, 511, 636, 1194, ЦК України і

Outcome: approved