Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

19.03.2014 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування якого зазначив, що 08.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит № NKN1GI0000004751, відповідно до умов якого Банк надав цьому відповідачeві кредит в розмірі 150 000 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 08.04.2008 року між Банком та відповідачкою [PERSON] був укладений Іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок, [ADDRESS] та земельна ділянка призначена для обслуговування цього будинку, площею 0,0926 га.. Посилаючись на те, що Банк після укладення Кредитного договору свої зобов'язання виконав в повному обсязі, кредит [PERSON] надав, але останній свої зобов'язання належним чином не виконує, кредит та відсотки в повному обсязі не сплачує, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд звернути стягнення на вищезазначений предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, яка станом на 24.02.2014 року складає 204 092,89 грн. (з яких: 145315,88 грн. - основний борг, 35710,74 грн. - відсотки, 4512,37 грн. - пеня та 18553,90 грн. - штраф), шляхом укладення від імені відповідача [PERSON] договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. При цьому також просив виселити відповідачів з вказаного будинку. В судове засідання представник позивача не з'явився, надіслав на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно на виклик суду не з'явилася, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення кожному з них окремо судової повістки. Заяв про розгляд справи за їх відсутності останні не направляли, про причини неявки суду не повідомили. 05.06.2014 року на адресу суду направлені письмові заперечення відповідачки [PERSON] проти вказаного позову, в обґрунтування якого остання зазначила, що заборгованість за кредитним договором є надто завищеною, оскільки відповідач [PERSON] отримавши від банку кредит у розмірі 150 тис грн., після щомісячного повернення його частинами на протязі тривалого часу, залишається винним ще 145 315,88 грн., що є неприпустимим. Наголосила, що підставою для звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки служить наявність збитків при порушенні боржником основного зобов'язання та попередження боржника про порушення ним відповідних зобов'язань за кредитним договором з застереженням застосування передбачених у договорі наслідків такого порушення. Тому, вважаючи, що вказані обставини позивачем не доведені, просила у задоволенні заявлених ним позовних вимог відмовити. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, приходе наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 08.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит № NKN1GI0000004751 (надалі Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав вказаному відповідачу кредит в сумі 150 000 грн. терміном до 06.04.2028 року під 15 % річних. Згідно положень п. 2.4. позичальник зобов'язався щомісячно, до 8 числа кожного місяця, здійснювати погашення кредиту та сплачувати відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 1998,31 грн. Банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в обумовленому у договорі розмірі для цілей поліпшення якості житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. В той же час, відповідач [PERSON], у свою чергу умови Кредитного договору не виконує, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, ним востаннє вносився щомісячний ануїтетний платіж ще в грудні 2012 року, в результаті чого станом на 24.02.2014 року має заборгованість за кредитом у розмірі 145315,88 грн. та заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 35710,74 грн., яка нарахована у відповідності до вимог п. 6.2. Кредитного договору за подвійною відсотковою ставкою, тобто 30 %. Так, в силу положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором. При вирішенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про нарахування пені у розмірі 4512,37 грн. та штрафу у розмірі 18553,90 грн., суд приходе до такого. Згідно з положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання може настати такий правовий наслідок, як сплата неустойки. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є одним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня). У той же час із з п.п. 6.4. та 6.6. Кредитного договору вбачається, що у випадку порушення зобов'язань щодо щомісячного повернення суми кредиту ануїтетними платежами, боржник повинен сплатити банку як пеню у розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки, так і, у разі прострочення цього платежу більш ніж на 30 днів, - штраф у розмірі 10% від суми невиконаного зобов'язання. А тому, зважаючи на те, що позивачем незаконно встановлено за Кредитним договором для відповідача подвійну цивільну-правову відповідальність, суд вважає за необхідне позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк", в частині стягнення штрафів, залишити без задоволення. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором, 08.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений Іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок, [ADDRESS] та земельну ділянку призначену для обслуговування цього будинку площею 0,0926 га. Вартість предмета іпотеки сторонами визначена у розмірі 276 883 грн. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до п. 3.2. 4.1. Іпотечного договору Іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, у разі невиконання або не неналежного виконання основного зобов'язання за Кредитним договором. Згідно положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушенного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя (п.4.2. Договру іпотеки). Крім цього, частиною 2 статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. При судовому розгляді встановлено, що у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки зареєстровані та проживають як іпотекодавець [PERSON] так і боржник [PERSON] Разом з тим, ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У ч.ч. 2 і 3 цієї ж ст. 40 законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спору. На виконання положень ст.ст. 35, 40 Закону України «Про іпотеку» відповідачам (боржнику та іпотекодавцеві) було направлену вимогу 15.01.2014 року про усунення порушень основного зобов'язання за Кредитним договором на протязі 30 днів та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки, з зазначенням необхідності, у разі не усунення відповідних порушень, залишити житлове приміщення, що є предметом іпотеки. Однак, як вбачається з поштового повідомлення, відповідачі отримавши відповідне попередження ще 23.01.2014 року, до цього часу його вимоги не виконали. Таким чином, зважаючи на припинення відповідачем [PERSON] зобов'язання щодо щомісячного повернення кредиту частинами ще з січня 2013 року, які суд визначає істотними порушеннями умов Кредитного договору, позивач вправі вимагати стягнення заборгованості по кредиту, відсоткам та пені за рахунок предмету іпотеки, яке належить відповідачці [PERSON], як майновому поручителю, а також вправі вимагати виселення цих осіб з житлового приміщення, що є предметом іпотеки. Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотеко держателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 12 Закону у разі порушенні іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 33 Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не виконує належним чином умови Кредитного договору від 08.04.2008 року, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з житлового будинку є законними та обґрунтованими. Заявлений позивачем спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з наданням повноважень для здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, сторонами визначений у п. 4.3. Договору іпотеки, а тому суд вважає за можливе зазначити такий спосіб і при ухвалені вказаного рішення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позову, зокрема в розмірі по 1049,50 грн. з кожного.

Outcome: partial