Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 09.07.2019 року позивач АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк" звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить зняти з реєстрації відповідачів з двохкімнатної квартири, загальною площею 78,7 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; виселити відповідачів в примусовому порядку з вказаної квартири та зобов`язати відповідачів звільнити вказану квартиру від особистих речей. Ухвалою суду від 23.07.2019 року провадження по справі відкрито. 04.11.2020 року стороною відповідача [PERSON] до суду подано зустрічний позов. 18.11.2019 року до суду надійшла заява про заміну сторони позивача її правонаступником. В підготовчому судовому засіданні 26.11.2019 року здійснено заміну позивача АТ "Укрсоцбанк" на його правонаступника АТ "Альфа-Банк". Ухвалою суду від 17.12.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ "Укрсоцбанк", державного реєстратора Шкода Т.М., третя особа - Відділ у справах дітей Київської райадміністрації Одеської міської ради, про визнання незаконними дій та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності, - повернуто позивачеві за зустрічним позовом. Ухвалою суду від 17.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача АТ "Альфа-Банк" позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Адвокат Гвоздіков О.В., діючий в інтересах [PERSON] , позовні вимоги не визнав та просить в задоволенні позову АТ "Альфа-Банк" відмовити. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. В матеріалах справи наявне клопотання начальника Служби у справах дітей Одеської міської ради про розгляд справи без участі представника Служби у справах дітей. Також в клопотанні зазначено, що у вирішенні питань (заяв, клопотань тощо) учасників процесу, Служба у справах дітей покладається на розсуд суду. В питанні задоволення позовних вимог просить врахувати найвищі інтереси дитини. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що на підставі відповідного застереження в Договорі іпотеки від 29.03.2006 року, укладеному між АТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] , 30.10.2018 року право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за АТ "Укрсоцбанк". З довідки про місце проживання та склад сім`ї вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: відповідач [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 2006 року народження. Представник позивача зазначає, що неповнолітня [PERSON] була зареєстрована у вказаній квартирі після укладення договору іпотеки. Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, проте колишній власник продовжує користуватися квартирю та відмовлється виселятися, що порушує права позивача як власника вказаного житлового приміщення. Стороною відповідача [PERSON] до суду подавалась зустрічна позовна заява, яка ухвалою суду від 17.12.2019 року була повернута позивачеві за зустрічним позовом. Правом на подання відзиву на позов відповідач [PERSON] не скористався. В ході судового розгляду справи представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що кредит, отриманий [PERSON] відповідно до договору від 29.03.2006 року, є споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті. Спірна квартира є місцем постійного проживання позичальника [PERSON] та його неповнолітньої доньки [PERSON] . Загальна площа квартири складає 78,7 кв.м., тобто не перевищує 148 кв.м. Також представник відповідача наголошував на тому, що реєстрація права власності позивача на квартиру була проведена з порушеннями законодавства під час дії мораторію. При цьому представник відповідача також посилався на те, що позивач звертається з позовом про виселення як власник, а не іпотекодержатель, в зв`язку з чим виселення можливе лише з наданням іншого житла відповідно до вимог ст. 109 ЖК. Службою у справах дітей Одеської міської ради в клопотанні про розгляд справи за відсутності представника зазначено, що у вирішенні питань (заяв, клопотань тощо) учасників процесу, Служба у справах дітей покладається на розсуд суду, в питанні задоволення позовних вимог просить врахувати найвищі інтереси дитини. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 29.03.2006 року між АКБСР "Укрсоцбанк" та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. /а.с.6-7/. Відповідно до п. 1.1. Іпотечного договору Іпотекодавець переда в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту №2006/13-2.06/221 від 24.03.2006 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, наступне нерухоме мйно - двохкімнатну квартиру, загальною площею 78,7 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договора купівлі-продажу квартири, посвідченого Трофімець В.В., приватним ноатріусом Одеського міського нотаріального округа 24.03.2006 року під р.№658, право власності на яку зареєстроване згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОМБТІ та РОН №10201349 від 24.03.2006 року, реєстраційний №7740749. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме манно про реєстрацію права власності від 30.10.2018 р. № 143332241, було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк», а саме на: двохкімнатиу квартиру, загальною площею 78,7 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., що знаходиться за адресою : [ADDRESS] /а.с.9/. З Довідки від 25.01.2019 року (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , проживають та зареєстровані [PERSON] , 1961 року народження, та [PERSON] , 2006 року народження, з 07.11.2008 року /а.с.8/. Стороною позивача суду також надана Вимога про добровільне виселення від 19.06.2019 року, що направлялась відповідачам [PERSON] та [PERSON] /а.с.10/. Доказів щодо отримання вказаної вимогами відповідачами суду не надано. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що на теперішній час право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за АТ "Укрсоцбанк", що був Іпотекодержателем відповідно до Іпотечного договору від 29.03.2006 року, укладеного з відповідачем [PERSON] . Суд зазначає, що згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. З усталеної практики Верховного Суду вбачається, що при розгляді справ з подібними до заявлених позивачем вимог, необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15. В ході судового розгляду справи представник позивача зазначав, що спірна квартира придбана за кредитні кошти, в зв`язку з чим наявні всі підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, проте суд відхиляє вказані доводи сторони позивача як такі, що не підтверджені належними та допустимими в сенсі ст.ст. 77, 78 ЦПК України доказами, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що предмет іпотеки - спірна квартира була придбана [PERSON] за кредитні кошти. Окрім того, виселення з спірної квартири неповнолітньої [PERSON] суперечить правам та інтересам дитини, порушує її охоронювані законом інтереси та гарантії збереження права на житло. За таких обставин, з урахуванням заявлених позовних вимог щодо виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення та ненадання доказів на підтвердження придбання квартири відповідачем [PERSON] за кредитні кошти, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог АТ "Альфа-Банк". Доводи сторони відповідача [PERSON] щодо неправомірності переоформлення права власності на спірну квартиру під час дії мораторію на відчуження переданого в іпотеку майна суд відхиляє, оскільки на теперішній час у позивача наявні чинні правовстановлюючі документи на квартиру. В судовому засіданні представник відповідачів зазначив, що має намір оскаржити реєстрацію права власності на спірну квартиру за позивачем, в зв`язку з чим суд вважає, що зазначені доводи сторони відповідачів стосовно дії мораторія стосуються саме вказаного питання та мають бути розглянуті в іншому провадженні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed