Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд встановити факт його спільного проживання однією сім`єю з померлою [PERSON] однією сім`єю, починаючи з 2013 року за адресою: [ADDRESS] , визнати за ним право на спадщину разом із спадкоємцем першої черги [PERSON] , після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначив, що з 2002 року він став проживати з громадянкою [PERSON] однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, від спільного проживання мають сина - [PERSON] , [INFO] , батьком якого записаний позивач. Згідно договору купівлі - продажу від 15.06.2002 року, за спільні кошти, на ім`я [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] , в якій зареєстровані сторони. [INFO] [PERSON] померла. Позивач зазначає, що на день смерті останньої вони мешкали 16 років. З серпня 2015 року [PERSON] тяжко хворіла, позивач, як її чоловік, купував і забезпечував її ліками, регулярно возив по різним медичним закладам, готував їжу, купував продукти харчування, повністю матеріально забезпечував. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на зазначену двокімнатну квартиру, спадкоємцем першої черги після її смерті є їх син - відповідач [PERSON] , який фактично прийняв спадщину після смерті матері, однак, позивач вважає, що він має право на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , , після померлої [PERSON] в порядку спадкування за законом. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги визнали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував, пояснив суду, що всі обставини, викладені у позовні заяві відповідають дійсності. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , підтвердила, що позивач тривалий час проживав однією сім`єю з померлою [PERSON] , у них є спільний син - відповідач у справі. [PERSON] тривалий час хворіла, позивач здійснював за нею догляд, матеріально забезпечував. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідка, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що [INFO] зроблено відповідний актовий запис №17744 (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від [INFO]). У ході судового розгляду встановлено, та не оспорюється сторонами у справі, що [PERSON] , [INFO] , більше п`яти років проживала однією сім`єю як чоловік і дружина з [PERSON] без реєстрації шлюбу. Від фактично шлюбних відносин у них народився син - відповідач у справі [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 12.12.2007 року). Як вбачається з Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 04.03.2019 року, станом на [INFO] померла [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в якій також зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. На переконання суду факт проживання позивача [PERSON] однією сім`єю з померлою [INFO] [PERSON] не менше п`яти років на час смерті останньої, повністю доведено у судовому засіданні, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині надання права на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги за законом, то вони не підлягають задоволенню за наступних підстав. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 15 червня 2002 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є., зареєстрована в реєстрі за № 1458. Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи №169/2019, заведеної після [PERSON] , померлої [INFO] , [PERSON] , 4 березня 2019 року звернувся до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори з заявою ро прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] є сином померлої [PERSON] , він є спадкоємцем першої черги за законом. Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. За змістом ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень ст.ст. 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як "одержання права на спадкування наступною чергою" (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) та "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом". "Одержання права на спадкування наступною чергою" (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов"язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом" в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (ст. 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (ст. 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (ч. 2 ст. 1274 ЦК України); спадкова трансмісія ( ст. 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (ч. 3 ст. 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п"ятої черги. Оскільки [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом , прийняв спадщину, [PERSON] , як спадкоємець четвертої черги за законом, не набув права спадкування. Твердження [PERSON] про те, що порушено його право на зміну черговості в одержанні права на спадкування, відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України, суд відхиляє. Тлумачення ч. 2 ст. 1259 ЦК України свідчить, що для набуття права на спадкування фізичною особою, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, необхідна наявність у сукупності таких умов: 1) фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві; 2) спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. На переконання суду позивач не довів факт знаходження спадкодавця у безпорадному стані. Так, посилання лише на тяжку хворобу [PERSON] , не може бути беззаперечним доказом безпорадного стану. Готування їжі, придбання ліків та продуктів харчування, догляд за хворою, тощо, за умови проживання зі спадкодавцем, не свідчать про утримання останнього. Таким чином, суд вважає, що проживання [PERSON] разом із спадкодавцем з 2013 р. по день її смерті, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог в частині надання права на спадкування разом зі спадкоємцем попередньої черги. Відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вищеперелічених умов у їх сукупності, за наявності яких у позивача могло виникнути право на зміну черговості спадкування з підстав, передбачених ч. 2 ст.1259 КК України (Правова позиція Верховного суду викладена у постановах №№713/1528/16-ц, 743/126/17). На підставі викладеного,

Outcome: partial