Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду з вказаними позовними вимогами, які обгрунтувала таким. Вона є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . 12 січня 2017 року та 11 грудня 2018 року без її відома за вказаною адресою зареєструвано місце проживання відповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] , відповідно, однак останні з моменту реєстрації в будинку не проживають без поважних причин, в утриманні будинку участі не приймають та не сплачують комунальні платежі. Реєстрація відповідачів перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Вирішити спір у добровільному порядку відповідачі відмовляються, при цьому мають інше постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19 травня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, залучено [PERSON] - спадкоємця іншого співвласника житлового будинку [ADDRESS] . В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не мала. Третя особа також подала суду письмову заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просиал справу слухати у її відсутність за віддаленістю місця проживання. Відповідачі про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином шляхом направлення за місцем проживання судових викликів рекомендованим листом з повідомленням, які вручено особисто. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] (рішенням ІV сесії 7 скликання Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 15 грудня 2015 року №1 "Про перейменування вулиць, провулків в населених пунктах Олександрівської сільської ради" вулицю "Островського" перейменовано на вулицю "Центральна" ( а.с. 43 ), на підтвердження чого нею надано рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 01 листопада 2010 року (а.с. 6-7) та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 153879922, сформованого 25 січня 2019 року (а.с. 8). Інший співвласник вказаного житлового будинку [PERSON] помер [INFO] , що свідчить копія актового запису про його смерть №301 від 23 листопада 2010 року та Повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00026232408, сформованого 28 квітня 2020 року ( а.с. 27-28). Як вбачається з копії спадкової справи № 148/2011 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 30-36), спадкоємцем після його смерті є донька [PERSON] - третя особа у справі. 12 січня 2017 року у вказаному жилому будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] , та 11 грудня 2018 року зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області № 74 від 23 січня 2020 року (а.с.10) та Витягом з погосподарської книги Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області на 2016-2020 роки, наданий 23 січня 2020 року № 76 (а.с. 5), згідно з яким власником житлового будинку [ADDRESS] значиться [PERSON] (колишній власник), головою домогосподарства є [PERSON] (позивач у справі), у відомостях про членів домогосподарства, відповідачі зазначені як не родичі. Актом депутата Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Дем`янчук В.А. від 23 січня 2020 року, посвідчено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ; за даною адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , але не проживають (а.с. 4). Згідно довідки №427, виданою Олександрівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 22.06.2020 року [PERSON] , яка зареєстрована 12 січня 2017 року , та [PERSON] , який зареєстрований 11 грудня 2018 року , за адресою: [ADDRESS] , жодного дня з моменту реєстрації за даною адресою не проживали. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі не є членами сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Поняття спільної часткової власності визначено в частини 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Частиною 1 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності). Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 28 лютого 2018 року у справі №127/17323/15-ц, згідно якої позов про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права спільної часткової власності позивача на житлове приміщення, непроживання відповідачів у житловому будинку з моменту реєстрації більше року, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідачів в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачів понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у будинку, при цьому реєстрація відповідачів створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном, інший співвласник будинку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщеням заперечень не має. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір.

Outcome: approved