Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивач звернувся із заявою, якою просить суд визнати недійсним кредитний договір. В обґрунтування позову зазначає, що при укладенні договору були порушені права позивача як позичальника і споживача одночасно. Відповідач ТОВ "Фінансова компанія "Вендор", як правонаступник ПАТ "ФІДОБАНК" звернулось із зустрічним позовом, яким просить суд стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором. В обґрунтування зазначеного позову зазначає, що відповідачі не виконують взятих на себе зобов'язань, що потягнуло за собою утворення заборгованості та просять суд стягнути її з відповідачів. Заявлені вимоги сторони підтверджували наявними у справі доказами. Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував надані ними докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. 26 травня 2008 року між акціонерним банком "Факторіал-Банк", правонаступником якого, на час ухвалення рішення, є ТОВ "Фінансова компанія "Вендор" (далі за текстом скорочено банк) та [PERSON] (далі за текстом скорочено позичальник) був укладений кредитний договір на отримання 38 779 доларів США в платне та строкове користування з цільовим призначенням для придбання автомобіля (а.с. 5). [PERSON] виступила поручителем за зобов'язаннями позичальника (а.с.42). Між банком та позичальником було укладено договір застави (а.с.45). За розрахунком банку загальна заборгованість позичальника становить 144 858,90 гривень (а.с.83). Дослідив фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та необхідністю відхилення зустрічного позову, з огляду на наступне. Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" - споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, серед іншого, на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги) (речення друге ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів"). Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування Закону України "Про захист прав споживачів" та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, серед іншого, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію (п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів"). У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач (пункт 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою правління НБ України № 168 від 10 травня 2007 року і зареєстровані в Міністерстві юстиції України 28 травня 2007 року за № 541/13808). Зазначені норми матеріального права та досліджені фактичні обставини справи дають підстави суду вважати, що згадані норми Закону та Правил при укладенні правочину не були дотримані. Не спростовувались дані твердження в судовому засіданні і представником банку. За таких обставин суд вважає, в розумінні положень ст. 1 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, права позичальника та споживача при укладенні оспорюваного правочину були порушеними адже останнього не було попереджено про можливі ризики під час виконання зобов'язань в іноземній валюті. На теперішній час, враховуючи значне змінення курсу гривні до долару США в бік зростання останньої валюти (з 4,6 гривень за 1 долар до 13 гривень за 1 долар), дані ризики настали тобто усвідомлена можливість небезпеки здійснилась, і права позичальника, як споживача банківського продукту, на переконання суду, були порушеними при укладенні оспорюваного правочину. Дані порушення та їх наслідки призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду саме позивача. Допущення порушень вимог законодавства, чинного на час його укладення, стосовно істотної умови кредитного договору, його предмету - валюти кредитування (пункт 1.1. оспорюваного договору) та наявні наслідки у вигляді збільшення залишку за кредитом до 144 858,90 гривень за рахунок зміни курсу валют, при отриманих в кредит 208 980 гривень та сплачених за весь час позичальником 366 595,20 гривень (сплатив 366 595,20 гривень, ще винен 144 858,90 гривень, що дорівнює 511 454,1 гривень, в той час коли отримав в кредит лише 208 980 гривень) на переконання суду, призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду саме споживача. Такі умови договору, враховуючи положення ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", є несправедливими і беззаперечно тягне за собою визнання його недійсним на підставі ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Остання норма кореспондується та повністю узгоджується із положеннями ст. 217 ЦК України, адже недійсність частини правочину, що стосується його істотних умов має наслідком недійсності усього правочину адже без зазначеної істотної частини даного правочину не можна припустити, що він був би вчинений взагалі. Суд окремо наголошує на тому, що положення законодавства в його наступних положеннях - п. 4 ч. 1 ст. 4; речення другого ч. 1 ст. 15; п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", пункту 3.8. Правил, які, до речі, кореспондуються та доповнюють одні одних, визначають саме обов'язок банку попереджати позичальника перед укладенням кредитного договору про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Нормами законодавства України прямо не передбачена недійсність кредитного договору за наголошеними вище фактичними обставинами справи, щоб вимагало у задоволені позову відмовити адже недійсність правочину у такому випадку визнання судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Положеннями ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено наступне : "якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)". Дана норма закону знаходиться в параграфі 2 - правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону, глави 16, розділу ІV, книги першої Цивільного Кодексу України. В даному випадку, на переконання суду, має місце саме оспорюваний правочин адже позичальник, як сторона договору, заперечує його дійсність на підставах встановлених законом - не було дотримано вимог закону та підзаконних актів при укладенні оспорюваного правочину. Враховуючи зазначене, суд і приходить до висновку про необхідність задоволення первісного позову. В свою чергу, зустрічний позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, який підлягає визнанню недійсним, має бути відхилений. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved