Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства "Універсал Банк", третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганна Ярославівна, про визнання недійсним з моменту укладення договору іпотеки від 16.02.2007р. укладеного між відкритим акціонерним товариством "Банк Універсальний" та [PERSON] про передачу в іпотеку банку майнових прав на квартиру №13 загальною проектною площею 75,44 кв.м., житловою площею 36,74 кв.м. на мансардному поверсі у 76-ти квартирному житловому будинку за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я. та зареєстрованого в реєстрі за №626. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що редакція Закону України «Про іпотеку», яка була чинною на момент укладення договору іпотеки, не визначала майнові права як можливий предмет іпотеки. При цьому, посилається на відповідні правові позиції Верховного Суду України. З огляду на те, що договір іпотеки укладений із порушенням чинної на час укладення договору редакції статті 5 Закону України «Про іпотеку», просить визнати цей договір недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України. Про порушене право дізналась 11.02.2016р., коли адвокат Федірко В.С. надав їй роз'яснення щодо порушень, які мали місце при укладенні договору іпотеки. В судовому засіданні представник позивача свій позов підтримав, просив його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та наданих суду усних поясненнях. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, надав суду усні та письмові пояснення, суть яких зводиться до того, що позивачем не доведено, настання всіх необхідних умов для визнання недійсним правочину, які передбачені в ч. 1 статті 215 ЦК України. Окрім того, вказує на те, що ЦК України передбачає можливість при укладенні договору відступити від положень актів цивільного законодавства. А тому, сторони укладаючи договір іпотеки майнових прав, хоч вони і не були передбачені статтею 5 Закону України «Про іпотеку», відступили від положень цієї статті, так як даним законом цього не заборонено. Також посилається на те, що в ч. 1 статті 576 ЦК йдеться про е, що предметом іпотеки можуть бути майнові права, тому оспорюваний договір не суперечить ЦК України. На думку представника відповідача, так як сторони при укладенні договору іпотеки дійшли згоди щодо усіх його істотних умов, підстав для визнання його недійсним немає. Також вважає, що позивач не вірно трактує правову позицію ВСУ. Окрім того, просить застосувати до спірних правовідносин позовну давність, яка минула, на думку позивача, 16.02.2010р. Третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганна Ярославівна в судове засідання не з'явилась, хоча неодноразово повідомлялась про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 16.02.2007р. між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк»), та [PERSON] укладено кредитний договір №11/054-к, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 43000,00 доларів США у тимчасове платне користування (12,5% річних) терміном до 15.02.2027р., на умовах визначених даним договором. З метою забезпечення виконання кредитного договору, між сторонами 16.02.2007р. укладено договір іпотеки, який того ж дня посвідчено приватним нотаріусом ТМНО Салій Г.Я. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №626. Відповідно до договору іпотеки, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх зобов'язань боржника [PERSON] за кредитним договором. В якості забезпечення вимог банку, іпотекодавець надала в іпотеку банку майнові права на квартиру №13 загальною проектною площею 75,44 кв.м., житловою площею 36,74 кв.м., на мансардному поверсі у 76-ти квартирному житловому будинку за адресою [ADDRESS] (п. 1.2. Договору іпотеки). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору №42 від 05.02.2007р. про організацію та проведення будівництва, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Тернопільбуд», документу, який підтверджує сплату іпотекодавцем частини вартості предмету іпотеки за рахунок власних коштів - квитанція №17 від 15.02.2007р. на суму 27000 грн. На момент укладення договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки у 243822,00 грн. (п. 1.3 договору іпотеки). Згідно п. 1.5. договору іпотеки, після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п. 1.2. даного договору, а також після оформлення та державної реєстрації в установленому чинним законодавством порядку права власності на нерухоме майно, зазначене в п. 1.2. даного договору, за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. При цьому, нотаріус за повідомленням іпотекодержателя реєструє обтяження іпотекою вже збудованої нерухомості, а сторони протягом трьох робочих днів укладають в нотаріальній формі додатковий договір до даного договору, в якому змінюють опис предмета іпотеки: замість майнових прав - відповідне нерухоме майно із зазначенням його реєстраційних даних, оціночної вартості, із посиланням на відповідний правовстановлювальний документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на це нерухоме майно. 11.02.2016р. адвокатом Федірко В.С. надано позивачу письмове роз'яснення щодо порушень, які мали місце при укладенні договору іпотеки від 16.02.2007р., а саме, оскільки в момент вчинення правочину (16.02.2007р.) істотна умова договору іпотеки, а саме предмет іпотеки, не відповідала вимогам статті 5 Закону України «Про іпотеку» (майнові права не могли бути предметом іпотеки за наявності вичерпного переліку предметів іпотеки, визначеного статтею 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній в момент укладення правочину), відтак вказаний договір іпотеки зі всіма змінами та додатками до нього є недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність задовольнити позов. При цьому, суд виходив із наступного. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За ст. ст. 1, 5 Закону України "Про іпотеку" у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки, застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Водночас поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі відсутні. Стаття 5 Закону України "Про іпотеку" не визначала майнові права як предмет іпотеки. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України "Про іпотеку". Закон України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Отже, предметом правового регулювання Закону України від 19 червня 2003 року № 979-IV "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договорів, забезпечених іпотекою, а не для забезпечення кредитних договорів, що були укладені між позивачами та Банком. Аналізуючи зазначені норми права, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд вважає, що Закон України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" не може бути застосований до спірних правовідносин. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмету іпотеки згідно із Законом України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" №800-УІ від 25 грудня 2008 року. Верховним Судом України у Постанові від 30.01.2013р. по справі №6-168цс12 викладено правовий висновок, згідно якої майнові права на відповідну квартиру у незавершеному будівництвом житловому будинку, вартість якої була сплачена замовником за договором будівельного підряду, відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом застави, а відтак договір іпотеки є недійсним у силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням ст. 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення Договору іпотеки. Аналогічні правові висновки ВСУ викладені у постановах №6-8цс13 від 17.04.2013р. і №6-36цс13 від 15.05.2013р., згідно яких, у зв'язку із тим, що стаття 5 Закону України "Про іпотеку" не визначала майнові права як предмет іпотеки, договори іпотеки (застави) майнових прав укладені з порушенням цієї статті закону, і на підставі статей 203, 215 ЦК України їх слід визнати недійсними. Відповідно до статті 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Так як судом встановлено, що предметом іпотеки за договором іпотеки від 16.02.2007р. були майнові права на квартиру, з урахуванням вищевказаних правових висновків Верховного Суду України, суд прийшов до переконання про необхідність задовольнити позов та визнати недійсним договір іпотеки майнових прав від 16.02.2007р. укладений між відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Універсал Банк») та [PERSON], посвідчений цього ж числа приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №626, у зв'язку із тим, що даний договір суперечить статті 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення Договору іпотеки. Стороною відповідача до ухвалення рішення подано суду заяву про застосування строку позовної давності до позовної вимоги про визнання договору іпотеки недійсним. Посилається на те, що договір іпотеки укладений 16.02.2007р., а з позовом [PERSON] звернулась лише в березні 2016р., відтак [PERSON] пропустила строк позовної давності. Також посилається на правову позицію Верховного Суду України із аналогічного питання, однак не вказує ні номера, ні дати постанови ВСУ. Сторона позивача заперечила щодо застосування строку позовної давності, у зв'язку із тим, що взнала про порушене право лише 11.02.2016р., коли отримала правове роз'яснення від адвоката Федірка В.С. При розгляді даного питання суд виходить із наступного. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач за позовом надала належні та допустимі докази того, що про порушене право вона довідалась 11.02.2016р., відтак наслідки пропуску строку позовної давності не можуть бути застосовані. Також слід зазначити, що посилання сторони відповідача на правову позицію Верховного Суду України (не зважаючи на відсутність вказівки відповідачем на номер та дату постанови ВСУ, з огляду на текст наведений у запереченні відповідача, судом встановлено, що йдеться про постанову по справі №3-84гс14 від 02.09.2014р.) судом відхиляється, так як, по перше, у справах різняться обставини. В справі №3-84гс14 йдеться про посилання позивача на те, що він дізнався про порушення свого права лише після ухвалення Верховним Судом України постанови від 17 квітня 2013 року в цивільній справі № 6-8цс13 щодо іншого спору з викладенням правової позиції про неможливість передачі в іпотеку майнових прав на об'єкти незавершеного будівництва. У даній справі позивач посилається на те, що вона взнала про порушення свого права після письмового роз'яснення адвоката. По друге, при розгляді іншої справи, а саме №607/6711/15-ц Тернопільським міськрайонним судом 29.07.2015р. ухвалено рішення, яким задоволено зустрічний позов фізичної особи до цього ж банку про визнання недійсним договору іпотеки майнових прав на квартиру. При цьому, за наявності вищевказаної правової позиції, на яку посилався банк, відхилено клопотання банку про застосування позовної давності. Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 01.10.2015р. і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 22.06.2016р. Предметом дослідження апеляційної і касаційної інстанції було, зокрема, посилання банку на пропуск строку позовної давності із цих же підстав, що й у даній справі. На підставі статті 88 ЦПК України із публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь [PERSON] слід стягнути 551,20 грн. судового збору.

Outcome: approved