Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 20.04.2013 року по 14.12.2015 року перебувала у шлюбі з відповідачем по справі - [PERSON] . Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачкою. Зазначила, що навіть перебуваючи у шлюбі батькові не потрібна була дитина, він постійно пиячив, підіймав на позивачку руку. Коли вона розійшлася з відповідачем, дитині було три місяці, з того часу відповідач жодного разу не намагався побачити сина, навіть не вітав його з днем народження, жодного разу не водив дитину до поліклініки та дитячого садку, не цікавився здоров`ям та взагалі долею дитини, не спілкувався з ним взагалі. Ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надавав та не надає, аліменти, які призначені, не сплачує. Батько фактично залишив дитину без батьківської опіки. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та розвитку дитини, просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , та стягнути на її користь понесені судові витрати у розмірі 704,80 грн. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання відповідач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив на позов не надав. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог на заперечувала. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Крім цього, надав на адресу суду висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача по справі. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , шлюб між ними розірвано, що підтверджується копією заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03.12.2015 року у справі 645/8426/15-ц (а.с.10). Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №177 (а.с.14). З копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 20.11.2018 року вбачається, що дитина зареєстрована разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). Згідно копії заочного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 21.11.2013 року у справі №645/8703/13 з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1000 гривень щомісяця, починаючи з 17.09.2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.11-13). Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №2262/14.10-40/5 від 04.12.2018 року та довідки про розмір аліментів сплачених у твердій грошовій сумі №1806/1806/14.10-47/5 від 16.08.2018 року, у період з 01.09.2013 року по 30.06.2018 року [PERSON] не отримувала аліменти з [PERSON] , а заборгованість по аліментам станом на 30.11.2018 року складає 62433,00 грн. (а.с.20, 35-38) Відповідно до листа головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №15» Харківської міської ради від 30.10.2018 року дитина [PERSON] , [INFO] , знаходиться під наглядом КНП «Міська дитяча поліклініка №15» Харківської міської ради з народження, на прийом в поліклініку хлопчика приводила мати [PERSON] , яка цікавилася станом здоров`я дитини та здійснювала догляд під час його хвороби (а.с.15). Згідно довідки №112 від 09.08.2018 року, виданої Комунальним закладом «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №294 Харківської міської ради», [PERSON] , [INFO] , з 09.09.2015 року відвідує КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №294 Харківської міської ради». За цей період вихованням, розвитком та піклуванням дитини займалася його мати [PERSON] , батько дитини [PERSON] жодного разу не з`являвся у дошкільному закладі, не цікавився вихованням та розвитком сина (а.с.16). З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] за №252 від 25.03.2019 року вбачається, що рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився мешкати з матір`ю. Зараз мати з сином проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] запрошувався до Департаменту служб на співбесіду, однак не з`явився, пояснень чи документів не надав. Відповідач з приводу встановлення його порядку участі у вихованні сина та щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином з боку матері до Департаменту служб не звертався, ніяких доказів виконання ним батьківських обов`язків не надавав. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина було додатково розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської області, куди був запрошений і сам батько, однак на засідання комісії не з`явився, про причини неявки не повідомив, жодних документів чи пояснень не надав. Мати [PERSON] на засіданні комісії пояснила, що батько довгий час умисно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню дитини, ніколи не відвідує сина, не цікавиться його здоров`ям, розвитком та досягненнями. Враховуючи викладене, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст.150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON] , не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що повністю відповідає інтересам дитини. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст.169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених ст.150 СК України, відносно малолітньої дитини. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею за подачу позовної заяви судовий збір в сумі 704,80 грн.

Outcome: approved