Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Чечельницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна за набувальною давністю, мотивуючи тим, що 02 квітня 1997 року між кооперативом "Битовик" в особі директора [PERSON] з однієї сторони та Чечельницьким РВ УМВС (далі РВ УМВС) в особі начальника Шаповала\~В.Й. з іншої сторнони, було укладений договір виконання робіт від 02 квітня 1997 року, згідно якого "Кооператив" зобов'язується виготовити і встановити із свого матеріалу металеву перегородку при вході в приміщення РВ УМВС в кількості 40 кв.м., виготовити і встановити металеві решітчасті двері з першого на другий поверх в кількості 1 шт., та решітчасті металеві двері у кімнаті речових доказів в кількості 1 шт. Витоговити та встановити дві металевих решітки на вікна котельної, додатково виготовити і встановити над прогулочною площадкою решітку в кількості 7кв.м.. По закінченню виконання робіт РВ УМВС зобов'язувався передати кооперативу належні їм на підставі інвентарної книги основних засобів приміщення гаражів бувшого старого відділу міліції загальною площею 269 кв.м.. 25 травня 1997 року згідно акту прийомки-здачі виконаних робіт, було підтверджене виконання стороною договору кооперативом "Битовик" умов вищевказаного договору і в свою чергу Чечельницьким РВ УМВС було передано кооперативу будівлю гаражів загальною площею 84,0 кв.м., цех-загальною площею 55,1 кв.м., цех-загальною площею 42,0 кв.м. котельня-загальною площею 48,0 кв.м.. 15 лютого 2001 року протоколом №15 загальних зборів кооперативу "Битовик" майно кооперативу було ліквідовано та розподілено між його членами і [PERSON] передано приміщення гаражів загальною площею 84,0 кв.м. та цех-загальною площею 55,1 кв.м., всього 139,1 кв.м., що становить 61% ідеальної долі. Приміщення цеху загальною площею 42,0 кв.м. та котельня-загальною площею 48,0 кв.м., всього 90 кв.м., що становить 39% ідеальної долі залишилась у користуванні [PERSON], який згідно до договору з кооперативом від 14.01.2000 року виконував роботи за їх замовленням, що підтверджується актом прийомки-здачі виконаних робіт від 20 березня 2000 року. Позивачі посилаючись на норми ст.344 ЦК України вважають себе добросовісними набувачами зазначеного майна та продовжують безперервно, відкрито володіти придбаним майном більше десяти років. Крім того, мають на руках оригінали документів на вищевказану нежитлову виробничу будівлю, що додатково підтверджує той факт, що вони володіють вказаною нерухомістю добросовісно. Просять визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю: на приміщення виробничої нежитлової будівлі, а саме: гараж-загальною площею 84,0 кв.м. позначеного на плані літерою "А", поверх-1, номер приміщення-1 та цех-загальною площею 55,1 кв.м. позначеного на плані літерою "А", поверх-1, номер приміщення-2, а за [PERSON] на приміщення виробничої нежитлової будівлі, а саме: цех-загальною площею 42,0 кв.м. позначеного на плані літерою "А", поверх-1, номер приміщення-3 та котельня-загальною площею 48,0 кв.м. позначеного на плані літерою "А", поверх-1, номер приміщення-4, які розташовані в [ADDRESS]. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позові, просять їх задовольнити. Представник відповідача селищний голова Чечельницької селищної ради Вінницької області Палісіка С.А. в судове засідання не з'явилася, однак направила до суду письмову заяву про слухання справи за її відсутності, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вислухавши позивачів, свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили те, що позивачі дійсно добросовісно заволоділи вказаним майном і безперервно продовжують ним користуватися й надалі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги доведені повністю та підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вбачається із договору від 02 квітня 1997 року укладеного між Чечельницьким районним відділом внутрішніх справ в особі начальника Шаповала\~В.Й. з однієї сторони і кооператив "Битовик" в особі голови [PERSON] з іншої сторони уклали даний договір про те, що "Кооператив" зобов'язується виготовити і встановити із свого матеріалу металеву перегородку при вході в приміщення РВ УМВС в кількості 40 кв.м., виготовити і встановити металеві решітчасті двері з першого на другий поверх в кількості 1 шт., та решітчасті металеві двері у кімнаті речових доказів в кількості 1 шт. Витоговити та встановити дві металевих решітки на вікна котельної, додатково виготовити і встановити над прогулочною площадкою решітку в кількості 7кв.м.. По закінченню виконання робіт РВ УМВС зобов'язувався передати на баланс кооперативу належні їм на підставі інвентарної книги основних засобів приміщення гаражів бувшого старого відділу міліції загальною площею 269 кв.м.. Згідно акту прийомки-здачі виконаних робіт від 25 травня 1997 року, було підтверджене виконання стороною договору кооперативом "Битовик" умов вищевказаного договору і в свою чергу Чечельницьким РВ УМВС було передано кооперативу будівлю гаражів загальною площею 84,0 кв.м., цех-загальною площею 55,1 кв.м., цех-загальною площею 42,0 кв.м. котельня-загальною площею 48,0 кв.м.. Як вбачається з договору від 14.01.2000 року з кооперативом [PERSON] виконував роботи за їх замовленням, що підтверджується актом прийомки-здачі виконаних робіт від 20 березня 2000 року. З протоколу №15 загальних зборів кооперативу "Битовик" від 15 лютого 2001 року майно кооперативу було ліквідовано та розподілено між його членами і [PERSON] передано приміщення гаражів загальною площею 84,0 кв.м. та цех-загальною площею 55,1 кв.м., всього 139,1 кв.м., що становить 61% ідеальної долі, а приміщення цеху загальною площею 42,0 кв.м. та котельня-загальною площею 48,0 кв.м., всього 90 кв.м., що становить 39% ідеальної долі залишилась у користуванні [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Чечельницької селищної ради Вінницької області №45 від 30.11.2017 року протокол №13 "Про присвоєння адреси нежитловій будівлі (гаражі) по вул.Свято-Михайлівська, встановлено адресу нежитловій будівлі (гаражі), які знадодяться по вул.Свято-Михайлівська (позаду приміщення редакції "Чечельницький вісник") №4 "Б". З технічного паспорта на нежитлову виробничу будівлю [ADDRESS], вбачається, що розрахунок ідеальної долі [PERSON] становить 139,1 кв.м. загальної площі, тобто 61 %, а [PERSON] 90,0 кв.м, тобто 39%. З повідомлення Чечельницької селищної ради Чечельницького району Вінницької області №02.18/626 від 13.04.2018 року вбачається, що господарська будівля, яка знаходиться в [ADDRESS], на балансі Чечельницької селищної ради не перебуває. З повідомлення УМВС України у Вінницькій області №1/66 від 23.04.2018 року вбачається, що перебування на балансі ліквідіційної комісії УМВС України у Вінницькій області господарських будівель, розташованих в [ADDRESS], відсутні. Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №39827416 від 23 лютого 2018 року позивачам відмовлено у державній реєстрації прав власності на вищевказане майно. Як вбачається з показів позивачів і це ніким не оспорюється, [PERSON] та [PERSON] з 15 лютого 2001 року безперервно володіють та користуються нежитловою виробничою будівлею [ADDRESS]. За період з 2007 року по 2018 рік позивачі сплачують послуги за електороенергію, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків №104 по договору про постачання електричної енергії та довідкою про споживання електроенергії від 01.2014 року по 03.2018 року, а також підтримують будівлю в належному стані, оскільки на момент її придбання вона була в неналежному стані. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови) Згідно ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.24 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Приймаючи до уваги, що вищевказане приміщення виробничої нежитлової будівлі набуте позивачами правомірно, тобто вони добросовісно заволоділи майном і продовжують відкрито, безперервно володіти ним більше десяти років і іншим шляхом визнати за ними право власності неможливо, а також те, що відповідачем позов визнано, суд вважає, за можливе задовольнити позовні вимоги, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved