Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

06 лютого 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до територіальної громади в особі Макіївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - об*єднання співвласників багатоквартирного будинку „Зелений дворик", про визнання права користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вони вселилися в спірне житлове приміщення на законних підставах, але їх право не визнається. Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник - адвокат [PERSON] повідомлені у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з'явились, надавши письмові заяви про підтримку позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності. З тексту позовної заяви убачається, що в 1996 року адміністрацією та профспілковим комітетом акціонерного товариства закритого типу «Макіївське виробниче об*єднання «Екскавація» за відповідним ордером позивачці [PERSON], з метою поліпшення житлових умов проживання, була надана у користування двокімнатна квартира за адресою: 86110, [ADDRESS]. З моменту надання житлового приміщення [PERSON] та її син [PERSON] зареєструвалися та вселилися у вказану квартиру, де проживають до теперішнього часу, оплачують комунальні послуги, зробили капітальний ремонт та поліпшили умови свого проживання. У подальшому будинок, в якому розташована зазначена квартира, було виключено з числа відомчого житла, передано в комунальну власність міста і на баланс об*єднання співвласників багатоквартирного будинку „Зелений дворик". 29 листопада 2013 року між позивачами та об*єднанням співвласників багатоквартирного будинку „Зелений дворик" укладено договір найму, згідно умов якого [PERSON] та членам її родини: сину - [PERSON] надано в безстрокове користування вищевказану квартиру. У грудні 2013 року позивачі звернулися до територіальної громади Макіївської міської ради з заявою про передачу їм у приватну власність спірної квартири. Наказом управління по обліку, розподілу і приватизації житла Макіївської міської ради № 77 від 21 січня 2014 року позивачам відмовлено в оформленні документів про передачу у власність квартири з підстав неможливості встановити факт використання позивачами квартири на умовах договору найму. Оскільки їх вселення до житлового приміщення було проведено з дозволу попереднього власника житла, воно, незважаючи на відсутність ордеру, є законним. Посилаючись на викладені обставини, позивачі просять суд постановити рішення, яким визнати за ними право користування спірним житловим приміщенням, розташованим за вказаною вище адресою. Відповідач - територіальна громада в особі Макіївської міської ради та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - об*єднання співвласників багатоквартирного будинку „Зелений дворик" , будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на участь у судовому засіданні їх представників, надавши заяви про визнання заявлених позовних вимог та розгляду справи за відсутності їх представників. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Одним зі способів реалізації вказаного права є надання житла в користування за договором найму (оренди). Жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду, як визначено статтею 52 ЖК Української РСР надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. За спільним рішенням ради акціонерного товариства і профспілкового комітету акціонерного товариства закритого типу «Макіївське виробниче об*єднання „Екскавація" від 20 лютого 1996 року (протокол № 3) [PERSON], на склад сім'ї три чоловіка, з метою поліпшення житлових умов, надана двокімнатна квартира за адресою: 86110, [ADDRESS]. Наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що на час надання жилого приміщення сім*я позивачки [PERSON] складалася з трьох чоловік: самої [PERSON], її чоловіка - [PERSON] та сина - [PERSON] [PERSON] та [PERSON] 03 серпня 1999 року зареєструвалися та вселилися в спірне жиле приміщення, в якому проживають по теперішній час. Ордер на житлове приміщення видавався, однак був втрачений. Зазначені обставини підтверджуються письмовою інформацією об*єднання співвласників багатоквартирного будинку „Зелений дворик". Чоловік позивачки - [PERSON] в спірне жиле приміщення не вселявся і не був у ньому зареєстрований. Рішенням виконавчого комітету Макіївської міської ради № 385/2 від 13 квітня 2011 року будинок [ADDRESS], з інженерними мережами, передано в комунальну власність територіальної громади міста Макіївки та на праві господарського відання закріплений за КП «Жилцентр -7». Відповідно до рішення Макіївської міської ради № 37/6 від 25 квітня 2013 року будинок [ADDRESS] безоплатно було передано на баланс об*єднання співвласників багатоквартирного будинку „Зелений дворик". На підставі протоколу № 3 від 20 лютого 1996 року спільного засідання ради акціонерного товариства і профспілкового комітету акціонерного товариства закритого типу «Макіївське виробниче об*єднання „Екскавація", 29 листопада 2013 року об*єднанням співласників багатоквартирного будинку „Зелений дворик" з [PERSON] було укладено договір найму спірної квартири. На ім*я [PERSON] відкрито особовий рахунок [NUMBER] за даними якого у спірній квартирі 03 серпня 1999 року зареєстровані наймач - [PERSON] та її син - [PERSON] Зі змісту вказаного протоколу убачається, що рішення власника відомчого житлового фонду про виділення квартири є адміністративним нормативно-правовим документом, якому притаманні ознаки ордера на жиле приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду у відповідності до положень частин 1 і 2 статті 61 ЖК Української РСР здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок (ст. 63 ЖК). З огляду на наведене суд дійшов висновку, що відповідно до вказаного договору, наймодавець надав наймачу [PERSON] та членам її сім'ї у користування квартиру [NUMBER], загальною площею 52,8 кв.м., у тому числі жилою - 29,4 кв.м., розташовану в будинку [ADDRESS]. Позивачі систематично і в повному обсязі сплачуюють послуги житлово-комунальних підприємств з утримання спірної квартири, не мають заборгованості по комунальним платежам. За час проживання у вищевказаній квартирі позивачі провели її капітальний ремонт, що підтверджено наявними в матеріалах справи документами. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], квартира є двохкімнатною, загальна площа приміщень - 52,80 кв.м., у тому числі жила - 29,40 кв.м. Пленум Верховного Суду України в пункті 5 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У пункті 12 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом. Норми глави 2 ЖК Української РСР, які регулюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, вказаного застереження не містить. Сторони визнали наявність між ними фактичних договірних правовідносин з найму житла та не заявляли про недійсність вказаного правочину. Власники житлового будинку: акціонерне товариство закритого типу «Макіївське виробниче об*єднання „Екскавація" та територіальна громада міста Макіївки в особі Макіївської міської ради не оспорювали факт правомірності вселення позивачів, не ініціювали у встановленому законом порядку питання про незаконність їх проживання в спірній квартирі та виселення позивачів. В судовому засіданні встановлено і це не заперечувалось сторонами, що позивачі з 1999 року, тобто більше 13 років, проживають в спірному жилому приміщенні, їх вселення в квартиру відбулося на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету акціонерного товариства закритого типу «Макіївське виробниче об*єднання „Екскавація" та ордеру. На підставі вказаного протоколу та ордеру між [PERSON] та ОСББ „Зелений дворик" 29 листопада 2013 року був укладений договір найму спірної квартири, позивачі сплачують послуги, які надаються житлово-комунальними установами по утриманню спірної квартири. Матеріалами справи встановлено, що позивачі іншого житла, крім спірної квартири, не мають. Разом з тим, в тексті позовної заяви мається посилання на те, що раніше мешканцям будинку видавалися документи з яких витікало, що будинок [ADDRESS] має статус сімейного гуртожитка. Правовий режим надання, користування жилою площею в гуртожитку регулюється статтями 127-131 Житлового кодексу України, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986р. №208, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008р. № 500-VI. Гуртожиток - це жила будівля, що зареєстрована у виконавчому органі відповідної ради чи державної адміністрації і відповідає певним вимогам, де громадянам, у зв*язку з трудовими відносинами або навчанням у навчальному закладі освіти, за спеціальними ставками оплати згідно з ордером, виданим власником гуртожитку, надаються у тимчасове користування жила площа, меблі та інші предмети домашнього вжитку і культурно-побутового призначення. У разі відсутності у будинку статусу гуртожитку його використання як гуртожитку є порушенням вимог чинного законодавства про порядок вселення у жилі будинки. Приписами частини 2 статті 137 Житлового кодексу України та пункту п. 5 Примірного положення про гуртожитки визначено, що жилі будинки повинні реєструватися як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів. Зі змісту вищенаведених норм витікає, що без належної реєстрації житловий будинок не може бути визнаний гуртожитком. Відповідно до роз*яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 р. (із змінами і доповненнями), вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з*ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання тощо. Слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. Разом з тим судом під час розгляду справи встановлено, що будинок [ADDRESS] як гуртожиток, у тому числі сімейний гуртовик, у виконкомі Макіївської міської ради не зареєстрований. Дослідженням у судовому засіданні інвентарної справи на багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS], встановлено відсутність даних про його реєстрацію у якості сімейного гуртожитка, гуртожитка або прийняття адміністрацією акціонерного товариства закритого типу «Макіївське виробниче об*єднання «Екскавація» рішення про використання цього багатоквартирного житлового будинку в якості сімейного гуртожитка або гуртожитка. З тексту рішення виконавчого комітету Макіївської міської ради № 835/2 від 13 квітня 2011 року убачається, що в комунальну власність територіальної громади міста Макіївки передано житловий будинок [ADDRESS]. За рішенням Макіївської міської ради № 37/6 від 25 квітня 2013 року на баланс об*єднання співвласників багатоквартирного будинку „Зелений дворик" безоплатно передато також житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до статуту об*єднання співвласників багатоквартирного будинку „Зелений дворик" це об*єднання створено власниками квартир та приміщень багатоквартирного будинку [ADDRESS]. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що багатоквартирний будинок [ADDRESS] в установленому законом порядку не набув статусу гуртожитку, а тому визнає, що він є житловим будинком. Проаналізувавши встановлені судом фактичні обставини по справі, оцінивши надані сторонами відповідно до правил статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд, виходячи із встановлених в статтях 8 і 47 Конституції України принципів верховенства права і непорушності права на житло, дійшов висновку, що позивачі з 1999 року і до теперішнього часу проживають у спірній квартирі [ADDRESS], на законних підставах, що випливає з договору найму жилого приміщення, недійсність якого прямо законом не встановлена та не оспорюється власником житла, а тому позовні вимоги щодо визнання за ними права користування вказаним житловим приміщенням є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved