Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» про зобов`язання здійснити перерахунок оплати за водопостачання та стягнення моральної шкоди. Під час розгляду справи позов уточнювала та згідно з останньою редакцією від 19.11.2019 року, просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь [PERSON] переплачені грошові кошти за період з січня 2017 року по липень 2019 року в сумі - 11 767 гривень 00 копійок, 8208 гривень 00 копійок судових витрат та 5000 гривень 00 копійок моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 20 березня 2018 року між нею [PERSON] та Відповідачем було укладено договір на водопостачання та водовідведення за яким Виконавець зобов`язався надавати послуги по постачанню питної води до житлового будинку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а Споживач зобов`язалась сплачувати отримані послуги в порядку та на умовах визначених договором. З метою обліку наданих послуг на ім`я [PERSON] був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідачем по справі у період з січня 2017 по липень 2019 року безпідставно та необґрунтовано здійснювались нарахування за поставлені послуги з водопостачання та водовідведення з розрахунку на 4 особи, а в подальшому на 3 особи, у зв`язку з чим виникла переплата в розмірі 11 767 гривень 00 копійок, яку Позивач просить суд стягнути. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.08.2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 02 жовтня 2019 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, який судом 10.10.2020 року було ухвалено приєднати до матеріалів справи та не приймати під час розгляду справи, оскільки поданий неналежним представником. Також 02 жовтня 2019 року до суду надійшла заява представника відповідача про закриття провадження, яка судом 10.10.2020 року також не прийнята до справи, оскільки подана неналежним представником. 24 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості, який був прийнятий судом у підготовчому судовому засіданні 21.01.2020 року. 19 листопада 2019 року позивачкою надано до суду заяву про уточнення позову, в якій заявлено вищезазначені вимоги, яку було прийнято судом до розгляду у підготовчому судовому засіданні 05.02.2020 року. Тієї ж дати, судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 12.11.2020 року позивачка позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні 12.11.2020 року заперечував проти задоволення позову, надавши до суду відкоригований розрахунок нарахування коштів за надані позивачеві послуги з водовідведення та водопостачання. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка є споживачем послуг водопостачання та водовідведення, які надаються ТОВ «ІНФОКС» за адресою: м. Одеса, вул. 15-а Лінія Люстдорфської дороги, будинок 13, на підставі договору укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» від 20 березня 2018 року, на яку відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , що не спростовувалось сторонами під час розгляду справи. Відповідно до ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, споживач - фізична особа, яка замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу надання і споживання житлово-комунальних послуг регулюються положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про захист прав споживачів", Цивільним Кодексом України. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції на час виникнення договірних правовідносин, передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений у п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1, 2ст. 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Обов`язки споживача визначені також п. 7 "Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями", затвердженими Постановою КМУ від 24.01.2006 року №45, відповідно до якої власник та наймач квартири (орендар) зобов`язаний, зокрема: оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та дотримуватись вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно пункту 17 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ №630 від 21.02.2005 року, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Пунктом 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ №630 від 21.02.2005 року передбачено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства. Як вбачається між сторонами виник спір стосовно нарахованої за період з січня 2017 року по липень 2019 року відповідачем суми коштів за надані послуги з водопостачання за адресою: [ADDRESS] . З поданого відповідачем 08.09.2020 року до суду розрахунку заборгованості, судом встановлено, що за період з січня 2017 по липень 2019 року [PERSON] було внесено на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 18791 гривня 58 копійок, як за надані послуги з водопостачання. З зазначеного розрахунку вбачається, що за період з 01.03.2016 по 01.08.2019 року, відповідачеві було нараховано до сплати грошові кошти в сумі 9085 гривень 17 копійок, з яких за період з січня 2017 по липень 2019 року сума нарахувань за послуги водопостачання та водовідведення, що були надані позивачу складає: 9085,17 - 2059,76 = 7025,41 гривень. Отже, як вбачається, позивачем було здійснено переплату коштів за надані послуги відповідачем, за період з січня 2017 по липень 2019 року, у розмірі 18791,58 - 7025,41 = 11 766,17 грн. Під час розгляду судом було встановлено, що зазначена переплата коштів позивачем, була викликана внаслідок дій відповідача з невірного розрахунку вартості наданих позивачеві послуг з водопостачання, яка здійснювалась з розрахунку надання послуг на 6 осіб, 4 особи, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунками заборгованості [PERSON] . Однак, під час розгляду справи відповідачем було здійснено перерахування розрахунку заборгованості, який вчинений з розрахунку надання послуг на одну особу за вказаною адресою, що приймається судом, як визнання відповідачем факту невірності попереднього розрахунку послуг за період з січня 2017 по липень 2019 року, внаслідок чого, [PERSON] було здійснено переплату грошових коштів. Натомість, суд не приймає твердження відповідача, викладені у поясненнях наданих до суду 08 вересня 2020 року, про врахування 9706,51 грн. в рахунок погашення боргу, який виник до 01.03.2016 року, оскільки жодних чином не доведені у судовому засіданні та не стосуються предмету спору, який охоплює лише період з січня 2017 року по липень 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК України підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Порушення цивільних прав відповідно до ст. 215 ЦК України може проявлятися, зокрема, в недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону. З цією метою суд з`ясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Існуючі способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. За положеннями статті 5 ЦПК України, яка регулює способи захисту, які застосовуються судом, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Питання повернення безпідставно набутого майна визначаються ст. ст. 1212-1213 ЦК України. Відповідно до правового висновку ВСУ, викладеного за результатами розгляду справи N 6-3090цс15 від 02.03.2016 р., згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року у справі N 6-91цс14. Суд встановив, що позивач (платник грошових коштів) довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів) та відсутність правових підстав для отримання відповідачем грошових коштів від позивача. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд робить висновок, що грошові кошти у розмірі 11766 (одинадцять тисяч сімсот шістдесят шість) гривень 17 (сімнадцять) копійок набуті відповідачем без належної правової підстави. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» на користь [PERSON] суми переплачених грошових коштів за період з січня 2017 року по серпень 2019 року у розмірі 11766 (одинадцять тисяч сімсот шістдесят шість) гривень 17 (сімнадцять) копійок. Так, відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання транспортних послуг. Згідно статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній нас час виникнення спірних правовідносин) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Щодо вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що [PERSON] не доведення наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а тому у суду є всі підстави вважати, що вищевказана вимога є безпідставною та не обґрунтованою. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Позивачем заявлено до стягнення з відповідача у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - 8208 грн. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Як вбачається, позивачкою було подано до суду попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, відповідно до якого позивачкою було визначено, що вона має намір з розглядом справи понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7050 грн. Позовна заява була подана до суду представником позивача - адвокатом Гриценком В.Є., який здійснює діяльність в Адвокатському обєднанні «Філіппов та партнери» та діяв в інтересах [PERSON] на підставі ордеру серія ОД №468610, виданого на підставі договору про надання правової допомоги №36-2019 від 08.07.2019 року. Відповідно до акту надання послуг №49 від 31.07.2019 року, АО «Філіппов та партнери» на підставі договору №36-2019 від 08.07.2019 року були надані [PERSON] послуги з професійної правничої допомоги, загальною вартістю на 5800,00 грн., які складаються з: підготовки адвокатського запиту №09/07/2019-15 (750,00 грн.), підготовки адвокатського запиту до ОСН Комітет мікрорайону «Тульський» у місті Одесі (750,00 грн.), підготовки адвокатського запиту №29/07/2019 (750,00 грн.), підготовки позовної заяви до ТОВ «ІНФОКС» (3550,00 грн.). Зазначена сума коштів була сплачена [PERSON] , що підтверджується квитанцією №67 від 19.08.2019 року. При викладених обставинах, суд вважає, що позивач підтвердила, що вона понесла витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5800,00грн., за наслідком чого суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 5800 грн. Щодо заявленої позивачем іншої частини грошових коштів до відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає безпідставними, оскільки не доведені жодним доказом. Також суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, оскільки є необґрунтованими, та на думку суду розмір понесених позивачем витрат є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Також, суд враховує, що на час подання позову, позивач як споживач на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» була звільнена від сплати судового збору, а тому відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial