Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася із позовною заявою до [PERSON], в якій просить стягнути з відповідачки на її користь грошові кошти за договором позики у сумі 50000 грн., та 21297 грн., які сплачені позивачкою банкам у якості погашення кредиту та відсотків за прострочення виконання взятих зобовязань, тобто загалом 71297 грн., а також стягнути в якості відшкодування моральної шкоди 20000 грн., обґрунтовуючи свій позов тим, що на початку червня 2013 року відповідачка звернулася до неї із проханням дати ій в борг грошові кошти у розмірі 50000 грн. строком на кілька місяців. Оскільки позивачка таких коштів не мала, [PERSON] запропонувала взяти їй кошти в кредит на своє ім'я, які потім віддати відповідачці. Натомість остання зобовязалась повністю погасити за позивачку кредити в банку з усіма відсотками, і за кожен місяць користування коштами сплачувати їй додатково по 1000 грн. Позивачка повірила відповідачці та 04.06.2013 року взяла на своє ім'я позику в "Ідея-банку" у сумі 18000 грн. та 12000 грн. у "[PERSON] банку", які одразу ж передала відповідачці. Наступного дня [PERSON] взяла позику в "ОТП-Банку"у розмірі 20000 грн., які також віддала [PERSON], а остання в якості подяки сплатила їй 1000 грн. Письмового договору позики сторони не укладали, а але усі умови позики були обумовлені на словах в усній формі. Потім позивачці стало відомо, що [PERSON] банкам за взяті позивачкою кредити сплачувала лише один місяць, внаслідок чого у позивачки виникла заборгованість перед банками. 10.02.2014 року [PERSON] звернулася до відповідачки з претензією стосовно вищевказаних відносин, на що відповідачкою було надано їй розписку, в якій остання підтвердила, що позивачка взяла для неї кредити у банках на суму 50000 грн., і пообіцяла повернути позивачці у строк до грудня 2014 року борг та погасити у банках усі залишки боргу по кредитам. Оскільки відповідачка зобов'язання належним чином не виконує, позивачка неодноразово зверталась до неї з вимогою про повернення боргу, на що ніякої реакції не було, внаслідок чого була змушена звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів. В судове засідання позивачка [PERSON] з'явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, також пред'явила суду оригінал розписки від 10.02.2014 року. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про місце і час розгляду справи була повідомлена у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, клопотань та заяв до суду не надала. З урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну справу з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За ч. 2 договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Відповідно до ч.3 ст. 626 ЦК України договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Положеннями ч.1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так, в судовому засіданні встановлено, що 10 лютого 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір, згідно якого остання зобов'язалась повернути [PERSON] суму кредитів, оформлених на ім'я позивачки у розмірі 50000 грн., відшкодувати всі кошти, які були сплачені позивачкою у рахунок погашення позик у банках та особисто погасити кредити у строк не пізніше грудня 2014 року. /а.с.5/ Згідно наданих суду квитанцій про погашення кредитної заборгованості [PERSON] внесла платежі на загальну суму 21297 грн. /а.с.6-9/ Даних про скасування вищезазначених договорів або про визнання їх недійсними суду під час розгляду справи не надано. Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідачів за договором позики, суд погоджується з ними, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на наведене розписка визнається судом борговим документам, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] не використала наданого законом права та не зверталася до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки доказів цього суду надано не було. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між сторонами винятки з цього правила не встановлювались. Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 10.02.2014 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, а з огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у [PERSON] виникли зобов'язання по поверненню позики, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки суму позики та коштів, сплачених нею на погашення кредитів є обґрунтованими. Щодо вимог [PERSON] відносно стягнення з відповідачки 20000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами і доповненнями), при розгляді питань відшкодування моральної шкоди суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини по виконанню боргових зобов'язань за договором позики. Договір позики не передбачав обов'язків сторін по відшкодуванню моральної шкоди. Крім того, відповідно до роз'яснень, які містяться в п.5 вищевказаної постанови Пленуму, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягає наявність такої шкоди. Під час розгляду справи позивачка не довела факту заподіяння їй моральної шкоди, а тому і підстав для відшкодування моральної шкоди у суду немає. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення грошових кощтів у розмірі 71297 грн. є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вимоги позивачки в частині стягнення з відповідачки 20000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial