Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернулася заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури в інтересах держави та просив суд: - визнати недійсними накази Головного управління Держземагентства у Київській області про надання дозволів: №10-8210/15-14-сг від 20 жовтня 2014 року, №10-6346/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року, №10-6345/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року та №10-6344/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року щодо відведення в оренду земельної ділянки, розташованої на території Тулинської сільської ради Миронівського району; - визнати недійсними накази Головного управління Держземагентства у Київській області № 10-9348/15-14-сг від 05 листопада 2014 року, №10-7636/15-14-сг від 17 жовтня 2014 року, № 10-7635/15-14-сг від 17 жовтня 2014 року, № 10-7634/15-14-сг від 17 жовтня 2014 року якими затверджено проекти із землеустрою щодо відведення [PERSON] земельних ділянок в оренду строком на 49 років, які знаходяться на території Тулинської сільської ради Миронівського району загальною площею 70,4455 га, розташованих за межами населеного пункту с. Тулинці, на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області, що мають наступні кадастрові номера: [NUMBER]; [NUMBER]; [NUMBER]; [NUMBER]; - визнати недійсним договір оренди землі від 25 березня 2015 року № 1136, укладений між головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] про оренду земельної ділянки площею 11,4729 га, яка знаходиться на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], для ведення фермерського господарства; - визнати недійсним договір оренди землі від 25 березня 2015 року №1138, укладений між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] про оренду земельної ділянки площею 10,3001 га, яка знаходиться на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], для ведення фермерського господарства; - визнати недійсним договір оренди землі від 25 березня 2015 року №1140, укладений між головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] про оренду земельної ділянки площею 15,725 га, яка знаходиться на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], для ведення фермерського господарства; - визнати недійсним договір оренди землі від 25 березня 2015 року №1133, укладений між головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] про оренду земельної ділянки площею 33,0000 га, яка знаходиться на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], для ведення фермерського господарства. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в порушення вимог законодавства України, Головне управління Держземагентства в Київській області прийняло вищезазначені накази та уклало договір оренди земельної ділянки з громадянином [PERSON], які порушують права держави, а тому на підставі ст. ст. 4,10, 155, 203, 215 Цивільного кодексу України вони підлягають визнанню недійсним та скасуванню. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, наведених у ньому. Відповідач [PERSON] та його представники в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, свої заперечення обґрунтовував тим, що позивач не є уповноваженим органом державної влади, який наділений повноваженнями звертатися до суду із таким позовом, крім того оспорювані накази були прийняті а договори оренди укладені в межах діючого законодавства, при цьому інтереси держави порушені не були. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, свої заперечення обґрунтовувала тим, що позивач не є уповноваженим органом державної влади, який наділений повноваженнями звертатися до суду із таким позовом, крім того оспорювані накази були прийняті а договори оренди укладені в межах діючого законодавства, при цьому інтереси держави порушені не були Заслухавши учасників судового засідання, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне. З матеріалів справи вбачається існування між сторонами спору із земельних правовідносин, зокрема щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, затвердження технічної документапції та передачі земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Земля, яка знаходиться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ч. 1 ст. 13 Конституції України). Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Статтею 15-1 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері земельних відносин належить, зокрема ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, проведення державної експертизи землевпорядної документації, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, наділені повноваженням передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у користування для всіх потреб. Частиною 3 ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Відповідно до положень вказаних норм Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою (ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України). Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України (ст. 123 цього Кодексу). Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти до висновку, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть передаватися у оренду за умови наявності технічної документації із землеустрою, виготовленої на підставі дозволу органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної власності звертається з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо її відведення, до відповідного органу виконавчої влади, який відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України передає у власність або користування такі земельні ділянки (ч. 2 ст. 123 цього Кодексу). Відповідно до п. 4.32 Положення про Головне управління Держземагенства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2012 року за № 852/21164, головне управління відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в користування для всіх потреб в межах області. Норма ст. 123 Земельного кодексу України не містить конкретних вимог до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування, окрім вимоги про зазначення орієнтовного розміру земельної ділянки та її цільового призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки. Крім того, із змісту ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» (який в даному випадку є спеціальним законом, що поряд із Земельним кодексом України регулює питання передачі в користування земля для ведення фермерського господарства) вбачається, що у заяві про отримання в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства, особа повинна зазначити: бажаний розмір і місце розташування ділянки, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Із вищевказаних норм законодавства вбачається, що для того, щоб центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин чи його територіальні, могли розглянути питання про надання особі дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, ця особа повинна звернутися до таких органів із клопотанням (заявою) в якому повинно бути зазначено орієнтовний розмір земельної ділянки, її цільове призначення, місце розташування, обґрунтування розмірів земельної ділянки. До клопотання (заяви) додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] в 2014 році звернувся до Головного управління Держземагенства у Київській області із клопотаннями (заявами) про надання йому дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення чотирьох земельних ділянок в оренду строком на 49 років, орієнтовною загальною площею 70,4454 га., які розміщені за межами населеного пункту с. Тулинці, на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області для ведення фермерського господарства (а.с. 23 том 1). Із змісту вказаних клопотань (заяв) вбачається, що відповідач звертаючись до Головного управління Держземагенства у Київській області, як уповноваженого органу державної влади з питань прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земель сільськогосподарського призначення, зазначив у клопотаннях бажані розміри земельних ділянок, їх місце розташування, цільове призначення, надав обґрунтування розмірів земельних ділянок (в довільній формі), як того вимагають ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство». До вказаних клопотань відповідач також додав копії диплома Української Ордена Трудового Червоного Прапора сільськогосподарської академії (а.с. 21 том 1), який засвідчує наявність у нього освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, копії трудової книжки (а.с. 20-21), яка підтверджує наявність у нього багаторічного досвіду роботи у сільському господарстві, а також графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельних ділянок (а.с. 25, 28, 31, 34 том 1), як того вимагають ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство». За нормою ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади в межах його повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову в його наданні. Єдиною підставою для відмови у наданні такого дозволу, за нормою ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, може бути лише встановлення факту невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Будь-які інші підстави для відмови у наданні дозволу законодавством, в тому числі і Законом України «Про фермерське господарство» не передбачено. Із норми ч. 2 ст. 19 Конституції України випливає, що Центральний органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні підрозділи можуть прийняти рішення про відмоу у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустою виключно з підстав передбачених конкретними нормами Конституції та законів України. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 (справа № 1-17/2005) у справі за конституційним поданням 51 одного народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 92, п. 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. Із практики Європейського суду з прав людини випливає, що критерієм доступності закону є усвідомлення особою того, які саме дії або бездіяльність карає або дозволяє норма, тобто її суб'єктивна оцінка закону. Важливим завданням держави є гарантування реалізації правових приписів за допомогою необхідних процесуальних механізмів, унеможливлення свавілля з боку державних органів при застосуванні права. У рішенні Європейського суду з прав людини (п'ята секція) від 18 грудня 2008 року у справі "Новік проти України" (заява № 48068/06) зазначено, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля. Аналіз змісту ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України з урахуванням вищевказаних правових позицій Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, дає суду підстави дійти до висновку, що Головне управління Держземагенства у Київській області, як орган державної влади уповноважений законом на прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, із числа земель державної власності в оренду, протягом місяця після отримання вищенаведених клопотань заяв) [PERSON] повинен прийняти рішення про відмову у наданні йому дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки виключно у випадку встановлення: ?невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів; ?невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, ?невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, ?невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При відсутності зазначених підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, Головне управління Держземагенства у Київській області зобов'язане було надати [PERSON] дозвіл на розроблення проектів землеустрою спірних земельних ділянок. Як встановлено в судовому засіданні, Головним управлінням Держземагенства у Київській області за результатами розгляду вищенаведених клопотань (заяв), наказами №10-8210/15-14-сг від 20 жовтня 2014 року, №10-6346/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року, №10-6345/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року та №10-6344/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року було прийнято рішення, якими відповідачу було надано дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення в оренду 4-ох земельних ділянки, загальною орієнтовною площею 70,4454 га., розташованих за межами населеного пункту с. Тулинці, на території Тулинської сільської ради, Миронівського району Київської області, цільове призначення яких - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності (а.с. 37-40 том 1). Статтями 10 та 60 ЦПК України закріплено принцип змагальності сторін, відповідно до якого, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто позивач, стверджуючи про незаконність дій відповідачів, як під час прийняття спірних наказів так і при укладенні оспорюваних договорів, повинен довести це належними та допустимими доказами. Ці докази по одинці чи в сукупності повинні беззаперечно свідчити про порушення відповідачами конкретних норм законодавства України, які є підставою для прийняття саме таких рішень суду, про які просить позивач. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які по одинці чи в сукупності беззаперечно свідчать про незаконність дій відповідачів, зокрема про наявність вищенаведених, передбачених ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України підстав для прийняття Головним управлінням Держземагенства у Київській області рішень про відмову [PERSON] в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок. Преамбулою Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» передбачено, що цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлює порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру. Абзацом 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» встановлено, що документом дозвільного характеру серед іншого є рішення або інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності. Як вбачається із позовної заяви, позивач просить визнати недійсними та скасувати накази, якими Головне управління Держземагенства у Київській області надало дозвіл відповідачу на вчинення дій, щодо виготовлення землевпорядної документації, тобто ненормативних актів індивідуальної дії дозвідного характеру, які в подальшому з урахуванням вимог ст. ст. 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) нададуть змогу [PERSON] створити фермерське господарство та зареєструвати його як суб'єкт господарювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» однією із основних вимог дозвільної системи у сфері господарської діяльності є вимога, що виключно законами, які регулюють відносини, пов'язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюються вичерпний перелік підстав для відмови у видачі, переоформлення, видачі дубліката, анулювання документа дозвільного характеру. Таким чином, суд приходить до висновку, що Головним управлінням Держземагенства у Київській області, як уповноваженим відповідно до ст. ст. 122, 123 Земельного кодексу України органом державної виконавчої влади на надання дозволу на розробку документації із землеустрою прийнято законні рішення у вигляді наказів №10-8210/15-14-сг від 20 жовтня 2014 року, 10-6346/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року та 10-6345/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року, №10-6344/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року, якими [PERSON] надано дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення в оренду 4-ох земельних ділянок, загальною орієнтовною площею 70,4454 га., розташованих за межами населеного пункту с. Тулинці, на території Тулинської сільської ради, Миронівського району Київської області, цільове призначення яких - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання наказів Головного управління Держземагенства у Київській області було розроблено документацію із землеустрою щодо відведення в оренду 4-ох земельних ділянки, загальною площею 70,4454 га, розташованих за межами населеного пункту с. Тулинці, на території Тулинської сільської ради, Миронівського району Київської області, цільове призначення яких - для ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності (а.с. 23, 32, 36, 41-44). Цю документацію відповідачем [PERSON] надано Головному управлінню Держземагенства у Київській області, як органу державної влади, який відповідно до ст. ст. 122, 123 Земельного кодексу України уповноважений на затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельних ділянок спірної категорії. Відповідний орган виконавчої влади у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України). Частиною 10 ст. 123 Земельного кодексу України передбачено, що рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердженням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; наданням земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання. За результатами розгляду вказаної документації із землеустрою Головним управлінням Держземагенства у Київській області винесено накази № 10-9348/15-14-сг від 05 листопада 2014 року, №10-7636/15-14-сг від 17 жовтня 2014 року, № 10-7635/15-14-сг від 17 жовтня 2014 року, № 10-7634/15-14-сг від 17 жовтня 2014 року (а.с. 41-44 том 1), якими прийнято рішення про затвердження документації із землеустрою щодо відведення відповідачу в оренду 4-ох земельних ділянок, загальною площею 70,4455 га, розташованих за межами населеного пункту с. Тулинці, на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області, цільове призначення яких - ведення фермерського господарства, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що мають наступні кадастрові номера: [NUMBER]; [NUMBER]; [NUMBER]; [NUMBER]. Зазначені накази суд вважає такими, що видані уповноваженим на то органом державної влади, який діяв на підставі, в межах повноважень та з дотриманням процедури (способу) передбаченої чинними на момент їх прийняття Конституцією, законами України, а отже законними та такими, що не суперечать інтересам держави, суспільства та його моральним засадам. Надаючи оцінку спірним рішенням Головного управління Держземагенства у Київській області про затвердження документації із землеустрою щодо відведення відповідачу в оренду 4-ох земельних ділянок суд виходить із норми ч. 13 ст. 123 Земельного кодексу України, за якою підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових акті, а також відсутність в Законі України «Про фермерське господарство» підстав для відмови у прийнятті рішення про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки. При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які по одинці чи в сукупності, беззаперечно свідчать про те, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок [PERSON], затверджені оскаржуваними наказами Головного управління Держземагенства у Київській області не відповідають вимогам законів та прийнятим відповідно до них нормативно-правових актів. Враховуючи викладене, з огляду на норми ст. ст. 21, 393 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання недісними та скасування наказів Головного управління Держземагенства у Київській області про надання [PERSON] дозволу на розроблення документації із землеустрою №10-8210/15-14-сг від 20 жовтня 2014 року, №10-6346/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року та №10-6345/15-14-сг від 02 жовтня 2014 року, №10-6344/15-14-сг від 02 овтня 2014 року а також затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельних ділянок № 10-9348/15-14-сг від 05 листопада 2014 року, №10-7636/15-14-сг від 17 жовтня 2014 року, № 10-7635/15-14-сг від 17 жовтня 2014 року, № 10-7634/15-14-сг від 17 жовтня 2014 року. Такого висновку суд дійшов також із урахуванням наступних правових позицій Конституційного суду та Верховного суду України. Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Прийняті Головним управлінням Держземагенства у Київській області (як суб'єктом владних повноважень) рішення про передачу [PERSON] в оренду спірних земельних ділянок є ненормативними правовими актами органу державної влади, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. Скасування таких актів не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки. Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу державної влади щодо передачі в оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу державної влади вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах, зокрема договору оренди. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові по справі № 21-405а14 від 11 листопада 2014 року, висновки якого відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються при застосуванні норм права. Як вбачається із матеріалів справи, 25 березня 2015 року між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та [PERSON] укладено чотири договори оренди земельних ділянок державної власності, строком на 49 років, загальною площею 70,4454 га., які розміщені за межами населеного пункту с. Тулинці, на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області для ведення фермерського господарства, які посвідчені нотаріусом, та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 45-52 том 1). Тобто оспорювані накази вичерпали свою дію шляхом їх виконання, а [PERSON] набув право користування спірними зазначеними ділянками, що ґрунтується на договорах оренди як правовстановлюючих документах. Позовна вимога про визнання недійсними договорів оренди спірних земельних ділянок, укладених 25 березня 2015 року Головним управлінням Держземагенства у Київській області та [PERSON] задоволенню також не підлягають, виходячи з наступного. Ця вимога є похідною від вимоги про визнання недійсними та скасування наказів Головного управління Держземагенства у Київській області про надання [PERSON] дозволу на розроблення документації із землеустрою та її затвердження. Як підставу цієї позовної вимоги позивач у позовній заяві зазначив порушення Головним управлінням Держземагенства у Київській області та [PERSON] вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема укладення договорів оренди із порушенням вимог ст. ст. 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство», тобто зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави. Як встановлено судом під час розгляду справи та зазначено вище, Головне управління Держземагенства у Київській області видаючи накази про надання [PERSON] дозволу на розроблення документації із землеустрою та її затвердження, діяло з дотриманням норм ст. ст. 122, 123 Земельного кодексу України та ст. ст. 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство». Із змісту пунктів 2 та 3 вищезазначених наказів про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельних ділянок вбачається, що Головним управлінням Держземагенства у Київській області було прийнято рішення про передачу [PERSON] вищевказані зазначені земельні ділянки в оренду строком на 49 років, на умовах зазначених в договорі оренди, який укладається після затвердження нормативної грошової оцінки. Згідно з п. ґ ст. 10 Земельного кодексу України до повноважень районних рад у галузі земельних відносин на території району належить організація землеустрою та затвердження землевпорядних проектів. Як вбачається із протоколу пленарного засідання Миронівської районної ради Київської області від 27 лютого 2015 року № 40 відповідачем [PERSON] подано до Миронівської районної ради Київської області технічну документацію з нормативної грошової оцінки вказаних земельних ділянок, що надаються в оренду для ведення фермерського господарства, розташованих на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області, які рішенням Миронівської районної ради Київської області було затверджено (а.с. 15-35 том 2). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Частиною 1 ст. 124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Відповідно до п. 4.32 Положення про Головне управління Держземагенства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2012 року за № 852/21164, головне управління відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в користування для всіх потреб в межах області. 25 березня 2015 року між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та [PERSON] укладено чотири договори оренди земельних ділянок державної власності, строком на 49 років, загальною площею 70,4454 га., які розміщені за межами населеного пункту с. Тулинці, на території Тулинської сільської ради Миронівського району Київської області для ведення фермерського господарства, які посвідчені приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 45-52 том 1). Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що Головне управління Держземагентства у Київській області, видаючи оскаржувані накази та укладаючи спірні договори, діяло на підставі ст. ст. 15-1 та ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, в межах повноважень, наданих п. 4.32 Положення про Головне управління Держземагенства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10 травня 2012 року № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2012 року за № 852/21164, у спосіб, що передбачений ст. 123 Земельного кодексу України, ст. 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» та ст. 16 Закону України «Про оренду землі». Крім того суд звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про фермерське господарство» щодо стимулювання створення та діяльності сімейних фермерських господарств» від 31 березня 2016 року № 1067 внесено зміни до ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», за якими надання земельних ділянок державної власності у користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України. Таким чином, законодавець виправив наявні недоліки та привів норми Закону України «Про фермерське господарство» у відповідність до норм Земельного Кодексу України. За таких обставин, під час розгляду справи судом не встановлено того, що оспорювані договори оренди земельних ділянок, вчинені з порушенням закону, чи їх зміст суперечить нормам Конституції України, Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України «Про фермерське господарство» та Закону України «Про оренду землі», іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави. Відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини позбавлення права на майно лише з тих підстав, що порушення закону буди вчинені з боку публічного органу а не громадянина є неприпустимим та визнається порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (справа Стретч проти Сполученого Королівства». Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. …право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), що є об'єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.». Тобто право оренди, в тому числі і земельних ділянок підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Росії» (no. 2), № 5447/03, § 33; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії», № 42454/02, § 35). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституцій України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», № 15123/03, § 45). Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституцій України). У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру». Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду (постанова Верховного суду від 12.09.2018 по справі № 697/2768/16-ц). Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Конституційний Суд України у рішенні по справі № 3-рп/99 від 08.04.1999 поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст.ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Звертаючись до суду, прокурор зазначив, що має місце порушення інтересів держави, оскільки незаконне прийняття оскаржуваних наказів суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. Згідно з ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2016 № 482 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» внесено зміни до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, та визначено, що Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 910-р погоджено пропозицію Міністерства аграрної політики та продовольства України щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру» функцій і повноважень Державної інспекції сільського господарства, що припиняється, із здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. В судовому засіданні представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області, яке відповідно до наведених нормативних актів є органом державної влади на якого законом покладено функцію державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності на території Київської області повідомив, що не вбачає порушень інтересів держави під час укладення та виконання [PERSON] (про що в матеріалах справи наявний відзив на позов, а.с.96-101 том 1). Виходячи із змісту Концепції розвитку фермерських господарств та сільськогосподарської кооперації на 2018-2020 роки, затвердженої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2017 р. № 664, використання земель сільськогосподарського призначення фермерськими господарствами відповідає інтересам держави. Крім того, звертаючись до суду, прокурор вказав, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з цивільним позовом. З такими доводами прокурора суд погодитись не може, оскільки Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, його територіальні огани також є оганами виконавчої влади, які згідно із ст. 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» наділені правом звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 4 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність прийняття рішення про відмову у задоволенні позову повністю. При прийнятті рішення суд не бере до уваги посилання позивача на норму ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, так як за її змістом, акти органів державної влади можуть бути визнаними недійсним виключно у разі порушуються прав особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою а не держави. В даній справі позивач звернувся до суду в інтересах держави а не особи. Крім того, при прийнятті рішення суд не бере до уваги доводи позивача, про те, що спірні накази були прийняті із порушенням вимог норми ч. ч. 1 та 3 ст. 122 Земельного кодексу України, оскільки ця норма стосується розпорядження землями комунальної власності територіальних громад, в той час як із матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки є земельними ділянками сільськогосподарського призначення, та перебувають в державній власності, а отже за нормою ч. 4 ст. 122 цього Кодексу питання про їх передачу в користування вирішується Центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальними підрозділами, яким у даному випадку було Головне управління Держземагенства у Київській області. Суд також не бере до уваги доводи позивача, що клопотання (заяви) [PERSON] про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення чотирьох земельних ділянок в оренду подані з порушенням вимог абзацу другого ч. 1 ст. 7 «Про фермерське господарство», оскільки в них не зазначено кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, з огляду на наступне. Статтею 5 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. За нормою ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб після укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації. Статтями 3 та 4 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сімї, родичі які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави суду дійти до висновку, що можливість набуття членства у фермерському господарстві є правом а не обов'язком родичів або членів сімї засновника фермерського господарства, в той час як за нормою ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство може бути створено і однією особою. Суд також не бере до уваги доводи позивача про те, що [PERSON] в січня 1995 року отримував із земель державної та комунальної власності як громадянин без конкурентних засад земельну ділянку площею 44,1 га, розташовану на території Тулинської сільської ради Миронівського району київської області, для ведення фермерського господарства на підставі державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 02 січня 1995 року так як Земельний кодекс України був прийнятий Верховною радою України у 2001 році, та не має зворотної дії в часі, а отже не розповсюджує свою дію на земельні правовідносини, які існували до вступу його в дію. Всудовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] має відповідну освіту, багаторічний стаж роботи в галузі сільського господарства, у його спільній сумісній власності перебуває трактом марки «Jon Dttre 8400» (а.с. 13-14 том 2), а тому з огляду на те, що три оспорюванні земельні ділянки загальною площею 60,1454 га є пасовищем (п. 2 договорів оренди а.с. 45-52 том 1), які відповідно до додатку 4 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року за № 1051 використовуються для випасання худоби, рівномірно вкриті деревиною та чагарниковою рослинністю площею до 20 відсотків ділянки, а отже не потребують обробітку технікою. Норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин взагалі не вимагали надання особою, яка бажає отримати землю для фермерського господарства мати у власності сільськогосподарську техніку. Норми як господарського так і цивільного законодавства надають можливість як фермерському господарству орендувати сільськогосподарську техніку чи укладати інші договори, за якими відповідні суб'єкти господарювання можуть обробляти сільськогосподарську землю (договора підряду, про спільну діяльність). Суд також не бере до уваги заяву представників відповідача про необхідність застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, передбаченого ст. 362 Цивільного кодексу України, з огляду на те, що в спірних правовідносинах судом не було встановлено порушення Головним управлінням Держземагентства у Київській області під час прийняття оспорюваних наказів та укладення із [PERSON] оспорюваних договорів оренди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed