Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовну заяву мотивує тим, що між Публічним акціонерним товариством « АЛЬФА-БАНК» (далі - Первісний кредитор) та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено кредитний договір: № 500311088 від 10 жовтня 2012 року. 30.09.2014 року між ПАТ « АЛЬФА-БАНК» та ТзОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТзОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 500311088 від 10 жовтня 2012 року. 10.10.2016 між ТОВ "Дата Майнінг Груп" та ТзОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ" (далі - ТОВ "ФК "ЄАПБ", Позивач) укладено Договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ (далі - Договір факторингу), у відповідності до умов якого, ТОВ "Дата Майнінг Груп" відступило ТОВ "ФК "ЄАГІБ" належне йому Право вимоги до Відповідача коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за Основними договорами, право на одержання яких належить ТОВ "Дата Майнінг Груп", а ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло право вимоги грошових коштів від Відповідача. Відповідно до Додатку № 1-1 до Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 - ХАРАКТЕРИСТИКИ ПРАВА ВИМОГИ, ПЕРЕДАНИХ ФАКТОРУ КЛІЄНТОМ ЗА ДОГОВОРОМ ТА БОРЖНИКІВ ЗА ОСНОВНИМИ ДОГОВОРАМИ ТОВ "ФК "ЄАПБ" набув права грошової вимоги до Відповідача в сумі 17303.17 грн., з яких: 10263.94 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 1789.23 грн. - заборгованість за процентами та комісією; 5250 грн. - пеня, штраф, неустойка. На виконання умов Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10-2016 згідно вимог с 512 - 514, 516 ЦК України, на адресу Відповідача, зазначену в Кредитному договорі від імені ТОВ ",Майнінг Груп" Відповідачу направлено повідомлення про відступлення права вимоги ТОВ"ФК"ЄАПБ". Згідно з умовами Кредитного договору Позичальник зобов`язується повернути кредит, в повному обсязі у строки і на умовах передбачених Кредитним Договором. Всупереч умов договору Відповідач не виконала свого обов`язку та припинила повертати наданий їй кредит в строки, передбачені Кредитним договором. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ "ФК"ЄАПБ" за кредитним договором № 500311088 від 10 жовтня 2012р. в сумі 17303.17 грн., з яких: - 10263.94 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; - 1789.23 грн. - заборгованість по процентам та комісією; - 5250 грн. - пеня, штраф, неустойка. На підставі вищевикладеного позивач за первісним позовом просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ" суму заборгованості за Кредитним договором № 500311088 від 10 жовтня 2012р. в розмірі 17303.17 грн. та позивачем понесені судові витрати. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.10.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 19.03.2018 рік. 19.03.2018 року судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою учасників судового розгляду та отриманням заяви від представника відповідача про відкладення. 22.08.2018 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому просить відмовити у його задоволенні. Відзив обґрунтовує тим, що позивачем не доведений факт надання позики позичальнику. Зокрема вказує на те, що факт надання грошових кошти повинен доводитись позивачем виключно первинними бухгалтерськими документами, тому в даному випадку на думку відповідача банк не довів факт видачі кредиту, оскільки відсутній підпис позичальника на будь-якому документів в одержанні кредиту. Також представник відповідача зазначив, що позивачем не додано доказів видачі кредиту та доказів набуття новим кредитором права вимоги до боржника. Акцентує увагу на тому, що позивач надає договір факторингу від 30.09.2014р., укладений між ПАТ «Альфа-банк» та ТОВ «Дата майнінг груп», а також договір факторингу від 10.10.2016р. між і «Дата майнінг груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів, однак в жодному договір не зазначено ідентифікаційна дані відповідача у справі. У той же час, доказом набуття позивачем права вимоги до відповідача до матеріалів справи надано Витяг з Додатку № 1-1 до договору факторингу № 2016-1 за підписом [PERSON] , хоч відповідно до довіреності від 01.12.2016р. такі права [PERSON] не надано, відтак такий документ за підписом представника не може свідчити набуття позивачем права вимоги відповідача. Відсутність вказаних документів сторона відповідача вважає процесуальною перешкодою для задоволення позову. Крім того посилаючись на рішення Верховного суду вважає, що не підлягає до стягнення з позичальника комісія, пов`язана з кредитними послугами банку з тих підстав, що умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону є нікчемною. Оскільки сплата боргу передбачалась частинами, відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності до всіх нарахувань, що виникли після жовтня 2014 р. Також зазначив, що договором передбачено застосування 3 штрафних санкцій - 50 грн. та 150, тоді як подвійна відповідальність заборонена Законом, тому застосування можливе лише однієї штрафної санкції. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.06.2019 рокуприйнято зустрічний позов [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання недійсним з моменту укладення пункту кредитного договору до спільного розгляду з первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості з кредитним договором, об`єднавши вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. Зустрічний позов обґрунтовується наступним. Між Публічним акціонерним товариством « АЛЬФА-БАНК» (далі - Первісний кредитор) та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено кредитний договір: № 500311088 від 10 жовтня 2012 року. У вересні 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» подано позов до суду про стягнення боргу з [PERSON] за кредитним договором в розмірі 17303,17 грн. Позивач за зустрічним позовом ставить вимогу про визнання недійсним кредитного договору в частині п. 2.8 Кредитного договору № 500311088 від 10.10.2012р., посилаючись на ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на момент укладення даного договору, якою кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закову є нікчемною. Оскільки відповідач за зустрічним позовом жодних фактичних послуг по управлінню кредиту не надавав, вказаний пункт договору на думку [PERSON] є таким, що не відповідає вимогам Закону та повинен бути визнаним недійсним з моменту укладення. В судове засідання представник позивача не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Разом з тим суд приймає до уваги, що представником позивача за первісним позовом подано до суду заяву про розгляд справи без його участі. Суд констатує, що позивачем за зустрічним позовом та його представником не подано ухвали про відкладення. Разом з тим, з огляду на те, що сторонами по справі висловлено свою правову позицію у позовних заявах та додаткових поясненнях, враховуючи, що дана цивільна справа перебуває на розгляді з 27.09.2017 року, судом надано можливість сторонам подати докази по справі, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів без участі сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. За приписом ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, засада змагальності у цивільному процесі є засадою особистої автономії сторін у цивільному процесі. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без волі на те суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд. Згідно п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи між Публічним акціонерним товариством « АЛЬФА-БАНК» (далі - Первісний кредитор) та [PERSON] було укладено кредитний договір: № 500311088 від 10 жовтня 2012 року. ( а.с. 6), за умовами якого Банк надав позичальнику суму кредиту в розмірі 11 734 грн., з процентною ставкою 15, 99 % річних, на строк до 11.10.2017 року. Згідно п. 2.4 вказаного договору кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування . П. 2.8. Вказаного договору передбачена комісійна винагорода банку за управління грошовими коштами, без ПДВ - 1, 89 % від суми кредиту, за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування аг6нтів банку без ПДВ - 1, 8 % від суми переказу; прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунках в касах банку становить 35 грн. П. 4 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або сплати процентів за користування ним та /або інших платежів, сплата яких передбачена цим договором сплатити банку штраф у розмірі, якщо сума кредиту становить суму грошових коштів у розмірі до 19999, 99 грн. - 150 грн. за перший прострочений платіж та 350, 00 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж. З матеріалів справи слідує, що 30.09.2014 року між ПАТ « АЛЬФА-БАНК» та ТзОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТзОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 500311088 від 10 жовтня 2012 року. Вказані обставини підтверджуються доданим до справи договором факторингу від 30.09.2014 року ( а.с.- 12-13), додатковою угодою № 1 до Договору факторингу від 30.03.2014 року від 08.12. 2014 року ( а. с. 14). 10.10.2016 між ТОВ "Дата Майнінг Груп" та ТзОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ" укладено Договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ ( а .с. 15- 19), у відповідності до умов якого, ТОВ "Дата Майнінг Груп" відступило ТОВ "ФК "ЄАГІБ" належне йому Право вимоги до Відповідача коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за Основними договорами, право на одержання яких належить ТОВ "Дата Майнінг Груп", а ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло право вимоги грошових коштів від Відповідача. Відповідно до Додатку № 1-1 до Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 - ХАРАКТЕРИСТИКИ ПРАВА ВИМОГИ, ПЕРЕДАНИХ ФАКТОРУ КЛІЄНТОМ ЗА ДОГОВОРОМ ТА БОРЖНИКІВ ЗА ОСНОВНИМИ ДОГОВОРАМИ ТОВ "ФК "ЄАПБ" набув права грошової вимоги до Відповідача в сумі 17303.17 грн., з яких: 10263.94 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 1789.23 грн. - заборгованість за процентами та комісією; 5250 грн. - пеня, штраф, неустойка. На виконання умов Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10-2016 згідно вимог с 512 - 514, 516 ЦК України, на адресу Відповідача, зазначену в Кредитному договорі від імені ТОВ ",Майнінг Груп" Відповідачу направлено повідомлення про відступлення права вимоги ТОВ"ФК"ЄАПБ" ( а с. с. 10). Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. 2. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. 3. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 "...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі". Згідно з умовами Кредитного договору Позичальник зобов`язався повернути кредит, в повному обсязі у строки і на умовах передбачених Кредитним Договором. Позивач зазначає, що всупереч умов договору відповідач не виконала свого обов`язку та припинила повертати наданий їй кредит в строки, передбачені Кредитним договором. Таким чином з наданого суду розрахунку боргу вбачається, що [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ "ФК"ЄАПБ" за кредитним договором № 500311088 від 10 жовтня 2012р. в сумі 17303.17 грн., з яких: - 10263.94 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; - 1789.23 грн. - заборгованість по процентам та комісією; - 5250 грн. - пеня, штраф, неустойка. Сторона відповідача вважає, що позивачем не доведено факт надання позики [PERSON] , оскільки відсутній підпис позичальника на будь-якому з документів про одержання кредиту. Суд, проаналізувавши доводи сторони відповідача приходить до наступного. Як вже попередньо зазначалось п. 2.4. Кредитного договору сторони узгодили, що кредитний договір надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування. І в даному випадку підтвердженням про надання грошових коштів може слугувати виписка з кредитного рахунку, де фіксуються дані про встановлення позичальнику кредитного ліміту і відображаються дані про те, що позичальник користувався грошима, а отже й отримував кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Суд звертає увагу на те, що клопотань представника відповідача за первісним позовом щодо витребування з банку виписки з банківської картки, яка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку не надавав. З цих підстав суд не погоджується з доводами відповідача щодо відсутності підпису позичальник на документах про отримання кредиту у зв`язку з їх необґрунтованістю. Крім того відповідач вважає, що позивачем не надано доказів набуття новим кредитором права вимоги до боржника з тих підстав, що в жодному договорі не зазначено ідентифікаційні дані відповідача у справі. Вказані доводи сторони відповідача спростовуються доданими до справи договором факторингу від 30.09.2014 року ( а. с.- 12-13), додатковою угодою № 1 до Договору факторингу від 30.03.2014 року від 08.12. 2014 року ( а. с. 14) та Договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ ( а .с. 15- 19)., Витягом з Додатку № 1-1 до договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року, сформованими [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що відповідач вважає зазначений вище витяг, посвідчений Січка Р . М., неналежним доказом з тих підстав, що останній не має повноважень на вчинення таких дій. Вказана обставина спростовується копією довіреності, що міститься в матеріалах справи ( а .с. 37). Крім того сторона відповідача ставить питання про застосування наслідків спливу позовної давності до всіх нарахувань, що виникли після жовтня 2014 року. Разом з тим суд при вивченні матеріалів справи встановив, що матеріали справи вказують на те, що позивач звернувся в суд в межах строків позовної давності. Згідно доданого до справи розрахунку заборгованості [PERSON] має непогашену заборгованість за основною сумою боргу перед ТОВ "ФК"ЄАПБ" за кредитним договором № 500311088 від 10 жовтня 2012р. у розмірі 10263.94 грн. та заборгованість по відсотках - 680,38 грн. З відзиву на позову слідує, що сторона відповідача за первісним позовом вважає розрахунок невірним, однак не надала жодних доказів на спростування вказаного розрахунку ( висновок експерта тощо). З цих підстав, суд приходить до переконання, що в частині стягнення основної суми боргу та відсотків позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Вивчивши доводи відповідача сприводу того, що умова договору про сплату комісій не відповідає вимогам Закону, суд виходить із наступного. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 10.10.2012 року, в тому числі і додано до справи Анкети-заяви на отримання кредиту та продукту «Реструктуризація споживчих та готівкових кредитів» що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про те, що положення 2.8. кредитного договору від 10.10.2012 року про сплату позичальником на користь банку комісії не відповідає вимогам закону, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 ЗаконуУкраїни «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) та постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/1647/16-ц (провадження № 61-26678св18). Таким чином, позовні вимоги зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору, зокрема в частині визнання недійсним з моменту укладення п.2.8. Кредитного договору № 50031108 від 10.10.2012 щодо сплати позичальником на користь банку комісії знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. На підставі викладеного вище суд приходить до переконання, що вимога позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача заборгованості по комісії, яка згідно розрахунку, що міститься в матеріалах справи а .с . 9, становить 1108, 85 грн. не підлягає задоволенню. Натомість вимога позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору в частині визнання недійсним з моменту укладення п.2.8. Кредитного договору № 50031108 від 10.10.2012 є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Вивчивши обґрунтування сторін сприводу підставності стягнення штрафу за невиконання умов договору, суд виходить з наступного. П. 4 кредитного договору сторони погодили, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або сплати процентів за користування ним та /або інших платежів, сплата яких передбачена цим договором сплатити банку штраф у розмірі, якщо сума кредиту становить суму грошових коштів у розмірі до 19999, 99 грн. - 150 грн. за перший прострочений платіж та 350, 00 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж. Доданим до справи розрахунком боргу підтверджується факт прострочення відповідачем платежів. Вказана обставина стороною відповідача не спростована. Також матеріали справи не містять даних про застосування трьох штрафних санкцій, як зазначає представник [PERSON] - [PERSON] . Свобода договору є одним з основоположних принципів сучасного права. Так, наприклад у ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що сторони відповідно до ст. 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, укладаючи договір, сторони вільні у виборі умов, тож визначають їх на власний розсуд і за взаємною згодою, обираючи порядок розрахунків і платежів. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі та які полягають у позбавленні його певних прав, або в заміні невиконання обов`язку новим, або в покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності відбувається, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Натомість згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за те саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за те саме порушення (наприклад, порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором), на думку багатьох суддів, свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за те саме порушення. З огляду на те, що матеріалами справи не підтверджується доводи подвійного накладення на відповідача штрафних санкції, суд задовольняє вимог банку про стягнення штрафу в розмірі 5250 грн. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Ст. 629 ЦК України вказує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. В порушення чинного законодавства відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того, Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором ст. 612 Цивільного кодексу. Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З`ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом ґрунтуються на законі та укладеному договорі і підлягають до часткового задоволення, зокрема в частині стягнення боргу в сумі 16 194, 32 грн., з яких: - 10263.94 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 680, 38 грн. заборгованість по відсотках, 5250 грн. - штраф. Суд задовольняє вимогу позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним з моменту укладення п.2.8. Кредитного договору № 50031108 від 10.10.2012. Суд вирішує питання стягнення судового збору відповідно до приписів ст.141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial