Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 04 липня 2013 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 4570 грн 38 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості відповідно до умов Генеральної угоди здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею і банком кредитний договір. Позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому Кредитним договором, а відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання не виконала. Внаслідок чого, станом на 17.10.2018 утворилася заборгованість в розмірі 17183 грн. 66 коп., яка складається з: 3459 грн. 02 коп. - заборгованість за кредитом; 1774 грн. 17 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6641 грн. 28 коп. - заборгованість за комісією; 5309 грн. 19 коп. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Оскільки вирішити спір з відповідачем в добровільному порядку не вдається, позивач змушений був звернутися до суду з позовом та просив стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також судові витрати. Ухвалою від 13.02.2019 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд проводиться в спрощеному позовному провадженні без виклику осіб. Відповідач копію ухвали та доданих до неї матеріалів не отримала, оскільки надіслані судом документи повернулися без вручення з невідомих причин (а.с. 62). Разом з тим, 12.03.2019 на адресу суду від відповідача надійшов відзив у якому остання проти позову заперечила та просила застосувати до вимог позивача позовну давність (а.с. 64-65). Позивач відповіді на відзив суду не направив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 04 липня 2013 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 4570 грн 38 коп. на строк 12 місяців, з 04.07.2013 по 31.07.2014, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов'язання Позичальника про повернення кредиту, сплати відсотків в розмірі 0,833% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в Заяві, Умовах та правилах строки. Договір укладений шляхом приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с. 7). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з умов Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця Позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 402,1 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, а також інших витрат у відповідності до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.07.2017. При порушенні позичальником строків погашення заборгованості вказаних в даній Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш ніж на 31 день, по зобов'язаннях, строк яких не настав, Сторони узгодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник виплачує Банку штраф у розмірі 5309,19 грн. Як встановлено судом, позивач виконав свої зобов'язання у повному обсязі, а саме - в порядку передбаченому договором надав Відповідачу кредитні кошти, в сумі 4570 грн 38 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином та в повній мірі не виконала. За наданими представником позивача уточненими розрахунками, станом на 17.10.2018 заборгованість відповідача перед позивачем за кредитом складає 17183 грн. 66 коп., з яких: 3459 грн. 02 коп. - заборгованість за кредитом; 1774 грн. 17 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6641 грн. 28 коп. - заборгованість за комісією; 5309 грн. 19 коп. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди (а.с. 51-54). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за Генеральною угодою від 04.07.2013 щодо повернення кредитних коштів. Разом з тим, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з [PERSON] не можуть бути задоволені у даній справі, оскільки вони заявлені з порушенням строків позовної давності, а відповідачем заявлено клопотання про застосування вказаних строків. Так, відповідно до ст.ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). У своїй постанові № 14-10цс18 від 28.03.2018 Велика Палата Верховного Суду роз'яснила наступне. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Оскільки, в даному випадку, судом встановлено, що сторони у кредитному договорі узгодили строк кредитування та термін його закінчення - 31.07.2014, то з вказаної дати у позивача припинилося право нараховувати відсотки, а останній днем звернення до суду про стягнення заборгованості з відповідача було 31.07.2017. Суд не бере до уваги п. 1.1.7.31 наданих позивачем Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, оскільки згідно Генеральної угоди складовою частиною кредитного договору укладеного між сторонами є саме Умови та правила надання продукту кредитних карт (які не були надані суду), а не Умови та правила надання банківських послуг. Крім того, суд погоджується з відповідачем в тому, що позивач не надав доказів письмового узгодження між сторонами збільшеного строку позовної давності. Зокрема, сама Генеральна угода жодних умов про збільшену позовну давність не містить, а Умов та правил надання банківських послуг відповідач не підписувала. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом лише у 2019 році (а.с. 2), жодних клопотань про поновлення пропущеного строку звернення до суду не заявляло, а тому суд приходить до висновку що клопотання [PERSON] про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню, а у позові слід відмовити саме з цієї підстави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed