Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

в лютому 2015 року Позивач звернувся з даним позовом, мотивуючи його тим, що [INFO] о 13 год. 20 хв. на інтернет ресурсі «Вільне місто» була розміщена стаття журналіста [PERSON] під назвою «[INFO]». В зазначеній статті Відповідач зазначив, що серед помічників-консультантів є [PERSON] - «український політик відомий тим, що напередодні виборів Президента України 2010 змінив прізвище на «[PERSON]» і балотувався на пост Президента». Далі автор наводить інформацію про зазначену особу, яка не характеризує його як політика, з яким Позивач міг би співпрацювати, зокрема членство в КПРС, перебування в виборчому блоці [PERSON] та підтримку [PERSON]. Стверджує, що помічник-консультант народного депутата України [PERSON] та [PERSON] є різними особами. Вважає, що Відповідач вищезазначеною статтею поширив про нього, Позивача, неправдиву інформацію, чим порушив його права на повагу до честі та гідності та на недоторканість ділової репутації. Просив суд зобов'язати [PERSON] спростувати поширені ним недостовірні дані у спосіб, яким вони були поширені, стягнути з Відповідача на його користь судові витрати та зобов'язати Відповідача відшкодувати заподіяну моральну шкоду в розмірі 50000 грн. В подальшому Позивач зменшив позовні вимоги та просить суд зобов'язати [PERSON] спростувати поширені ним недостовірну інформацію у спосіб, яким вона була поширена, із зазначенням факту поширення неправдивих відомостей у статті «[INFO]» від [INFO]. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач позов не визнав і пояснив, що розміщена ним стаття носила не стверджувальний характер, а припущення. Крім того, він [INFO] розмістив на інтернет сайті «Вільне місто» статтю, якою фактично спростував викладені раніше відомості і розмістив інформацію, яку отримав від позивача з біографією його дійсного помічника [PERSON]. Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що поширена інформація, яку просить спростувати позивач є припущенням журналіста, про що свідчить знак питання в назві статті. Також наголосив, що оскільки позивач є народним депутатом, то межа допустимої критики відносно нього є ширша, ніж відносно приватної особи. Заслухавши сторони, з'ясувавши обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Здійснення цих прав може бути обмежено законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров»я населення, для захисту репутації або прав інших людей. Позивач [PERSON] є народним депутатом України. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. В той же час, ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судом встановлено, що [INFO] на інтернет ресурсі «Вільне місто» Відповідач поширив, зокрема, наступну інформацію-статтю під назвою «[INFO]». В зазначеній статті зазначено, що на громадських засадах помічником-консультантом працює [PERSON] за інформацією офіційного веб-порталу «Верховна Рада України». [PERSON]-«український політик відомий тим, що напередодні виборів Президента України 2010 змінив прізвище на «[PERSON]» і балотувався на пост Президента». Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів Відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати. Про оціночне судження статті свідчить знак запитання в кінці назви статті, відповідно до якого можна зробити висновок, що автор висловлює сумнів стосовно наведеної інформації. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Крім того, згідно п. 15 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Однак судом не встановлено, що поширена інформація у статті «[INFO]» є такою, що порушує особисті немайнові права або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам Позивача, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Розміщена в статті інформація не несе негативного навантаження, її не викладено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію тому юридичний склад правопорушення (сукупність усіх обставин), наявність якого може бути підставою для задоволення позову, відсутній. Разом з тим, інформація про Позивача як народного депутата і публічної особи становить суспільний інтерес, у зв»язку з чим межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, порівняно з іншими особами. Також суд бере до уваги те, що згідно п. 12 вказаної вище постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Однак Позивачем не вказано в якості відповідача власника веб-сайту, а у відповідності до положень ст. ст. 11, 33 ЦПК України суд не вправі залучити співвідповідача з власної ініціативи. Клопотання про залучення співвідповідача Позивач не заявляв. На підставі ст. ст. 28, 32, 34 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 94, 277 ЦК України, ст. 30 Закону України "Про інформацію" та

Outcome: dismissed