Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, без дозволу, згоди та супроводу батька дитини [PERSON] та надання дозволу на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон без дозволу та згоди батька дитини [PERSON] на строк 12 місяців з вересня 2021 року по вересень 2022 року. В обґрунтування позову зазначила, що 16.07.2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, рішенням Київського районного суду м.Харкова від 31.03.2014 р. (справа № 640/226/14) шлюб між подружжям було розірвано. Після розірвання шлюбу більш ніж 7 років сторони проживають окремо. Їх син проживає з нею, вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та інтелектуальний розвиток. Відповідач взагалі не цікавився життям та здоров`ям своєї дитини, не допомагає матеріально утримувати сина. З моменту розірвання шлюбу і по сьогоднішній день відповідач, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, свої батьківські обов`язки не виконує, не спілкується з дитиною, участі у житті сина не приймає. Відповідач постійно змінював та змінює номери телефону і за сімь років дзвонив позивачу лише декілька разів, електронна пошта відповідача невідома, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості зафіксувати його постійний номер телефону та підняти питання щодо його участі у вихованні та утриманні сина. Зазначила, що має намір разом з дитиною провести повноцінний відпочинок в країнах Євросоюзу, Єгипті, Турції, Греції, проте цьому перешкоджає відсутність дозволу батька дитини. Відпочинок сприятиме підвищенню рівня світогляду дитини, покращенню стану здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення нею, як матір`ю, батьківських прав та обов`язків. Оскільки відповідач постійно ігнорує виконання своїх батьківських обов`язків, в нього відсутній інтерес до сина, зокрема, щодо надання права на повноцінний відпочинок та розвиток, то вона позбавлена можливості отримати його згоду на тимчасовий виїзд дитини за межі України. В зв`язку з викладеним, просила суд надати дозвіл для тимчасового виїзду малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у її супроводі за межі України без згоди та супроводу батька та на оформлення відповідних документів для тимчасового виїзду. В подальшому позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій нею змінений період, на який вона просить суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, виготовити проїзні документи на виїзд дитини за кордон без згоди батька, - строком на 3 роки. Ухвалою Київського районного суд м.Харкова від 18 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження по справі. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі, у разі неявки відповідача просила ухвалити заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їм відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, відзив на позов не надав. Суд звертає увагу, що в силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Представник третьої особи служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив винести рішення на розсуд суду враховуючи інтереси дитини . Зі згоди представника позивача, наданої у заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м.Харкова від 31.03.2014 р. (справа № 640/226/14) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №3988. Дитина проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї), виданою Департаментом реєстрації Харківської міської ради 14.04.2021 р. Судовим наказом, винесеним Київським районним судом м.Харкова від 15 квітня 2021 р. (справа № 953/7004/21) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмір ј частини від усіх видів доходів (заробітку), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 14.04.2021 та до досягнення сином повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналогічну правову позицію сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18), в якій зазначила, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, батько дитини самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків та понад 7 років з дитиною не спілкується, з врахуванням положень статей 157 СК України, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд спільної дитини сторін за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, відповідає інтересам дитини, оскільки такий виїзд має на меті її оздоровлення, сприятиме розширенню її світогляду, її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Будь-яких перешкод, які б негативно вплинули на здоров`я дитини, погіршили її загальне самопочуття, чи будь-яким іншим негативним чином вплинули на дитину при позитивному вирішення зазначеного питання, судом не встановлено, а відповідачем не доведено та позицію позивача не спростовано. Виїзд дитини без дозволу та супроводу батька не впливає на права батька на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, утриманні. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Щодо вимоги позивача про надання їй дозволу на оформлення відповідних документів для тимчасового виїзду дитини, суд зазначає наступне. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно Правил. Оформлення паспорта здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Оскільки батько добровільно не надає дозвіл на оформлення документів, суд вважає можливим надати дозвіл позивачу на оформлення відповідних документів для тимчасового виїзду дитини. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved