Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] у березні 2020 року звернувся до суду з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (надалі - Оболонського відділу ДВС) про зняття арешту з майна. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що під час укладання правочину в нотаріальній конторі дізнався, що на підставі постанови районного відділу ДВС Мінського (Оболонського ) районного управління юстиції №8/17 від 23.12.2003 року накладено арешт. Йому,як власнику майна не відомо про жодні виконавчі провадження відкриті щодо нього. За його зверненням до відповідача отримав 24 березня 2020 року відповідь про відсутність даних в автоматизованій системі виконавчих проваджень щодо арешту майна боржника, накладеного постановою районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції. Посилаючись на те, що накладний арешт порушує його право власності вільно розпоряджатися власним майном, просить суд зобов`язати Оболонський відділ ДВС зняття арешту з усього майна, який накладений постановою районного відділу ДВС Мінського (Оболонського) районного управління юстиції №8/17 від 23.12.2003 року. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20.03.2020 року відкрито спрощене провадження. Згідно матеріалів справи, відповідач отримав копію ухвали та позовну заяву з додатками 23 квітня 2020 року, позивач отримав ухвалу 28 квітня 2020 року. Відповідно ч. 1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник відповідача у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву. Позивач також не надав суду будь-яких клопотань. За таких обставин суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 (зі змінами та доповненнями) "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відповідно до ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій на усій території України запроваджено карантин з 12 березня 2020 року. Разом з цим, відповідно до п. 3 розд. VI "Прикінцеві положення" ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями, зокрема надання відзиву ст.178 ЦПК України продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Поряд із тим, 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічний гарантій з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) № 540-ІХ від 30 березня 2020 року", яким, серед іншого, внесені зміни до ЦПК України. Цим Законом доповнено розділ VI "Прикінцеві положення" ЦПК України п. 3 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені цим Кодексом, продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)". Таким чином, передбачені ЦПК України строки, у тому числі на подання відзиву, законом продовжені на весь строк дії карантину. 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким, серед іншого, внесені зміни до п. 3 розд. VI "Прикінцеві положення" ЦПК України, та яким, зокрема, встановлено наступне: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до п. 3 розд. VI "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Таким чином, відповідно до вищезазначених змін, останнім днем строку для подання до суду відзиву на пред`явлений позов є 06 серпня 2020 року. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав, для частково задоволення позову, виходячи з такого. Згідно заяви позивача [PERSON] датованої 21 лютого 2020 року на адресу начальника Оболонського відділу ДВС він просить скасувати арешт накладений на усе його майно на підставі постанови районного відділу ДВС Мінського (Оболонського) районного управління юстиції №8/17 від 23.12.2003 року, згідно реєстру обтяжень. Як видно з відповіді Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції в м.Києві від 24 лютого 2020 року [PERSON] відмовлено в скасуванні арешту, через відсутність даних в автоматизованій системі виконавчих проваджень щодо арешту майна боржника (а.с.5). У відповідності до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Таким чином, після завершення виконавчого провадження державний виконавець повинен скасовувати вжиті ним заходи примусового виконання рішення, в тому числі зняти арешт накладений на майно боржника. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України встановлює, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності охороняється законом та його порушення з боку будь-якого державного органу, установи, особи не припустимо. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. Оскільки згідно ч.7 ст.319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, в той час як правових підстав, які б оправдували накладення арешту на все нерухоме майно [PERSON] не встановлено, боржником в рамках виконавчих проваджень він не являється, що визнано представником відповідача, суд приходить до висновку про можливість зняття арешту з його майна. Положеннями ч.1, ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», п.2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Арешт може бути знятий за рішенням суду. На підставі ч.2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, державний виконавець виносить постанову про зняття арешту з майна чи коштів не пізніше наступного дня з моменту надходження належним чином завіреної копії рішення суду до органу ДВС виносить постанову про зняття арешту з майна боржника без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження. Копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту. Виходячи з викладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту з майна. Суд приходить до переконання про часткове задоволення заявленого позову, шляхом зняття арешту, що стосується вимог про зобов`язання Оболонський відділ ДВС зняти арешт з усього майна, бо це відноситься до дискреційних повноважень відповідача. Оцінюючи усі докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial