Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

В березні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 41549 грн. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.12.2015 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] було укладено Генеральну угоду №б/н "Про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт". Згідно умов даної Генеральної угоди, відповідач отримав від банку кредит в сумі 39516,01 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, сторонами було узгоджено, що погашення заборгованості мало здійснюватись у наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця шляхом надання банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом. Позивач взятих на себе зобов'язань за Генеральною угодою дотримався, кредит в сумі 39516,01 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку відповідачеві надав, натомість, відповідач зобов'язання за вказаним вище кредитним договором виконав лише частково, у звязку з чим у останнього виникла заборгованість перед банком в сумі 33065,89 грн. - заборгованість за кредитом, 2621,08 грн. - заборгованість по процентах, 1322,63 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також, 4539,40 грн. штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Наведене стало приводом для звернення банком до суду із позовом про захист порушеного права. Представник позивача у судовому засіданні надав суду новий розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 15.12.2015 року, укладеного ПАТ "КБ "ПриватБанк" та [PERSON], станом на 17.05.2017 року, станом на 17.05.2017 року, згідно якого загальна сума заборгованості становить 41204,85 грн. Проте, з усною чи письмовою заявою про збільшення позовних вимог не звертався. В судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог, викладених в прохальній частині позову. Відповідач факт отримання кредитних коштів за Генеральною угодою №б/н від 15.12.2015 року не заперечував. Невиконання ж умов даного правочину пояснював тяжким матеріальним становищем, у зв'язку з чим просив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості за кредитом та заборгованості по відсотках за користування кредитом. В решті позову просив відмовити на підставі ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні сторін, судом встановлено наступне: Як свідчать наявні у справі матеріали, 15.12.2015 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] було укладено Генеральну угоду №б/н "Про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт". Як зазначає в позові сам позивач - ПАТ КБ "ПриватБанк", згідно умов даної Генеральної угоди №б/н від 15.12.2015 року, відповідач отримав від банку кредит в сумі 39516,01 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, сторонами було узгоджено, що погашення заборгованості мало здійснюватись у наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця шляхом надання банку грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом. В свою чергу, з тексту Генеральної угоди №б/н від 15.12.2015 року вбачається, що остання була укладена з метою надання банком відповідачеві сприятливих умов для виконання зобов'язань відповідача за іншим кредитним договором №SAMDN51000131888781 від 03.01.2014 року. Тобто, по суті між сторонами був укладений другий кредитний договір №б/н від 15.12.2015 року задля виконання відповідачем умов першого кредитного договору№SAMDN51000131888781 від 03.01.2014 року. Кредитний договір є різновидом договору позики. На це, зокрема, вказує норма ч.2 ст.1054 ЦК України, яка поширює на відносини за кредитним договором положення §1 гл.71 ЦК України, що регулює позику, зі специфічними ознаками, притаманними суто інституту кредитування, встановленими §2 зазначеної глави ЦК України, а також, іншими нормативними актами. Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, за результатами аналізу зазначених вище нормативних актів, а також, предмету та умов укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що факт укладення сторонами Генеральної угоди "Про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт" №б/н від 15.12.2015 року свідчить про виникнення між позивачем та відповідачем цивільно-правових відносин на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд виходив з наступного: Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому, згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом під час вирішення спору, позивач взятих на себе зобов'язань за Генеральною угодою дотримався, кредит в сумі 39516,01 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку відповідачеві надав, що сторонами у справі не заперечується. В свою чергу, відповідач зобов'язання за вказаним вище кредитним договором виконав лише частково, умов погашення решти заборгованості, що передбачені п.2 правочину, - не дотримався. У звязку з наведеним у відповідача виникла заборгованість перед банком в сумі 33065,89 грн. - заборгованості за кредитом, 2621,08 грн. - заборгованості по процентах, 1322,63 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також, 4539,40 грн. штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. На підтвердження розміру заборгованості позивачем суду представлено обгрунтований розрахунок, який відповідачем не заперечено та не спростовано. (а.с.4). Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім цього, згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема сплата комісії банку, пені, штрафу. Згідно до ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу. Слід зазначити, що у судовому засіданні представник позивача з усною чи письмовою заявою про збільшення позовних вимог не звертався. В судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог, викладених в прохальній частині позову. Відповідач позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості за кредитом та заборгованості по відсотках за користування кредитом визнав. Враховуючи, що визнання відповідачем зазначеної вище частини позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги в зазначеній частині на підставі ч.4 ст.174 ЦПК України. В решті позову відповідач просив відмовити, застосувавши ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Отже, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення решти позову. а саме, в частині стягнення з відповідача 1322,63 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також, 4539,40 грн. штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, суд виходив з наступного: Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори, зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р, до зазначених населених пунктів належить м.Торецьк (колишня назва м.Дзержинськ). В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність, розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року №1079-р. Згідно із пунктом 23 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року, до зазначених населених пунктів належить м.Торецьк (колишня назва Дзержинськ). Отже, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 15.12.2015 року по 16.02.2017 року вбачається, що відповідачеві - [PERSON], який проживає у м.Торецьку (колишня назва Дзержинськ), заборгованість з комісії та пені в розмірі 1322,63 грн., а також, штраф у розмірі 4539,40 грн. згідно п.2.2 Генеральної угоди, нараховані після 14.04.2014 року, що є правовою підставою для застосування вимог ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та визнання нарахування пені, комісії та штрафів у загальному порядку неправомірним. З огляду на наведене, суд вважає позовні вимоги доведеними частково, а саме, в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 33065 (тридцять три тисячі шістдесят п'ять) грн. 89 коп. заборгованості за кредитом, 2621 (дві тисячі шістсот двадцять одна) грн. 08 коп. заборгованості по процентах. В решті позову слід відмовити за безпідставністю. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, в задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1374 грн. 26 коп. судового збору.

Outcome: partial