Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Вказуючи на те, що відповідачем, згідно Наказу № 148 від 15. 07. 1997 року його було прийнято на посаду водія І-го класу пожежного автомобіля і охоронника Зіньківського КСП, а згідно Наказу Диканського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії "Управління магістральних газопроводів "Київтрансгаз" Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" № 85- к від 15.07. 2016 року у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників, на підставі ст. 40 ч. 1 КЗпП України його було звільнено, тому позивач звернувся з позовом до суду та просить скасувати вищевказаний наказ, а також просить визнати його звільнення незаконним та поновити його на вищевказаній посаді. Під час проведення підготовчого судового засідання, 13 вересня 2016 року, судом було задоволено клопотання позивача про заміну неналежного відповідача [PERSON] лінійне виробниче управління магістральних газопроводів Філії "Управління магістральних газопроводів "Київтрансгаз" Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на належного відповідача ПАТ "Укртрансгаз". У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав та просив їх задоволити, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві та у судовому засіданні та при цьому пояснив, що стаж роботи позивача на посадах водія пожежної машини та охоронника 19 років. На думку представника позивача по справі, позивача було звільнено з грубим порушенням трудового законодавства, де зазначено, що переважне право залишення на роботі має особа на утриманні якої перебувають непрацюючі особи та неповнолітні діти. Позивач має на утриманні не працюючу дружину та неповнолітню доньку. Йому як представнику позивача стало відомо, що після звільнення позивача на його місце водія пожежної машини було прийнято іншого працівника, прізвище якого - Биков, який на думку представника за станом здоров"я не відповідає займаній посаді та має на його думку недостатній інтелект в порівнянні з його сином позивачем [PERSON], а тому на його місці повинен працювати саме позивач. Представник відповідача ПАТ Укртрансгаз, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що згідно Наказу від 31.03.2016 року № 172 ПАТ "Укртрансгаз" "Щодо затвердження змін до штатного розпису", Наказу УМГ "КИЇВТРАНСГАЗ" від 04.04.2016 року № 158 "Зміни до штатного розпису на 2016 рік", Наказом № 85-к від 15. 07. 2016 року Диканського лінійно виробничого управління Магістральних газопроводів УМГ "КИЇВТРАНСГАЗ "ПАТ "Укртрансгаз", позивач [PERSON] як і решта 12 осіб - водіїв автотранспортних засобів пожежних автомобілів - охоронників був звільнений у зв"язку внесенням змін до штатних розписів. Копію наказу № 85-к від 15.07. 2016 року про його звільнення позивач особисто отримав 15. 07. 2016 року, про що свідчить особистий підпис позивача в оригіналі наказу. Підпис позивача у книзі руху трудових книжок і вкладишів, що свідчить про отримання позивачам вказаної дати трудової книжки. Позивачу відповідно до чинного законодавства пропонувалися вакантні посади, які малися на час його звільнення, але останній від них відмовився. Крім того, представник відповідача в суді зазначив, що позивач пропустив визначений законом строк звернення до суду за захистом своїх прав щодо звільнення. Так, позивач повинен був звернутися до суду у термін до 15. 08. 2016 року, але звернувся до суду лише 29. 08. 2016 року, при цьому будь-яких належних доказів поважних причин пропуску строку суду не надав. Тому, представник відповідача просив відмовити позивачу у задоволенні його позовної заяви у зв'язку із пропуском строку подачі даного виду позову до суду. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог на підставі поданих суду доказів, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ положень статтей 10 і 11 ЦПК України\~ суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог\~ та зазначених і доведених ним обставин. У випадку судового спору щодо незаконності звільнення у зв"язку зі скороченням штату або чисельності працівників суд не має права досліджувати питання про доцільність прийняття такого рішення, а вивчає лише дотримання порядку процедури такого звільнення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 15. 07. 1997 року став працювати водієм пожежного автомобіля та охоронцем 1 класу Зіньківської КС Полтавської області. Його загальний стаж роботи становить 19 років. Наказом Диканського лінійно виробничого управління Магістральних газопроводів УМГ "КИЇВТРАНСГАЗ", ПАТ "Укртрансгаз" № 85-К від 15. 07. 2016 року позивача було звільнено з посади водія автотранспортних засобів 1 -го класу пожежного автомобіля охорони об'єктів Зіньківського промислового майданчика, у зв'язку із скороченням посади, на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КзпП України. Дані обставини підтверджуються копією трудової книжки на ім'я [PERSON] (а.с. № 5-6), копією наказу №85-к від 15. 07. 2016 року по особовому складу про звільнення у зв'язку із скороченням, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. № 4), що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні. Підставою звільнення позивача [PERSON] став Наказ від 31.03.2016 року № 172 ПАТ "Укртрансгаз" "Щодо затвердження змін до штатного розписів", Наказ УМГ "КИЇВТРАНСГАЗ" від 04.04.2016 року № 158 Зміни штатного розпису на 2016 рік, згода профспілкового комітету, протокол № 7 від 08.07. 2016 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] не заперечував факту ознайомлення позивача з наказом про звільнення, фактичне отримання ним розрахунку на день звільнення та видачі йому на руки трудової книжки із внесеним до неї записом про звільнення - відповідно до вказаного наказу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу України про працю, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Кодексу України про працю, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч. 9 ст.43 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніше ніж як через місяць з дня одержання згоди виборчого органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 49-2 Кодексу України про працю: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Вказані вимоги чинного законодавства відповідачем були виконані, що підтверджується наданими в суді представником відповідача належними та допустимими доказами, а саме: повідомленням про звільнення позивача [PERSON]; інформацією про заплановане масове вивільнення працівників у зв"язку із змінами в організації виробництва і праці; випискою з протоколу спільного засідання адміністрації та первинної профспілкової організації Диканського ЛВУМГ №7 від 08.08.2016 року, витягом книги руху трудових книжок і вкладишів; та відомостями про вакантні посади ПАТ "УКРТРАНСГАЗ" від 11.05.2016 року та від 08. 07. 2016 року. Крім того, суд вирішуючи клопотання представника відповідача в про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України прийшов до наступних висновків. З матеріалів справи, вбачається, що позивачу [PERSON] стало відомо про його звільнення ще 15. 07. 2016 року, про що свідчить підпис позивача в журналі обліку ведення трудових книжок (а.с. №49-50), а також з отриманої ним трудової книжки та отриманої ним вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, що в судовому засіданні не заперечувалося його представником. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місці, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення- в місячний термін з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, позивач [PERSON] з позовом про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернувся до Диканського районного суду лише 29. 08. 2016 року, через 14 днів, тобто пропустивши строк позовної давності. Згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому слід зазначити, що представником позивача не було надано суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строків позовної давності визначеної законом, незважаючи на те, що така можливість у позивача та його представника була. Посилання представника позивача на не знання законів позивачем по справі на думку суду не може бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду для захисту своїх порушених прав, оскільки позивачем [PERSON] було подано позов набагато пізніше, часу ознайомлення його з наказом про звільнення та отримання на руки трудової книжки. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені вище норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши докази по справі з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача [PERSON] щодо його незаконного звільнення, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи без діяння відповідача, та враховуючи ту обставину, що позивачем було пропущено строк позовної давності, а в свою чергу представником відповідача було заявлено, в судовому засіданні, про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України та ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed