Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

У липні 2014 року Головне управління юстиції в м. Києві звернулось до Печерського районного суду м. Києва з позовом в інтересах громадянина Федеративної Республіки Німеччина Республіки Кіпр [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітнього [PERSON], [INFO] року народження, до місця його постійного проживання до моменту незаконного переміщення та утримання, тобто до Федеративної Республіки Німеччина. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що в громадянина Федеративної Республіки Німеччина [PERSON] та громадянки України [PERSON], які перебувають в зареєстрованому шлюбі, [INFO] року народився син - [PERSON]. Після народження дитини півроку подружжя проживало в м. Києві. Згодом вони прийняли спільне рішення про переїзд родини в Німеччину для подальшого проживання. 29 травня 2013 року на прохання дружини [PERSON] надав дозвіл на виїзд дитини у супроводженні матері до Києва на термін шість тижнів, однак після сплину цього часу дитина не була повернута в Німеччину. На даний момент Відповідачка з сином проживають в Україні: [ADDRESS]. Позивач вбачає, що з 11 липня 2013 року Відповідачка вчиняє незаконне утримування неповнолітнього сина [PERSON] на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-ІУ. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Німеччиною з 1 січня 2008 року. Позивач відповідно до статті 8 Конвенції 1980 року через Федеральне Міністерство юстиції ФРН 14 серпня 2013 року звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу України по виконанню зазначеної Конвенції з заявою про повернення дитини. 30 вересня 2013 року до Головного управління юстиції в м. Києві Відповідачкою було надано пояснення, з яких вбачається, що вона відмовляється добровільно повернути дитину до Німеччини. Також зазначає, що Відповідачка порушує права Позивача на піклування про дитину, передбачені законодавством Німеччини, що включають право на визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON]. Посилаючись на те, що [PERSON] відмовилася добровільно повернути дитину до місця її постійного проживання в Федеративній Республіці Німеччина, просить: визнати незаконним утримування на території України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] року народження, Відповідачкою; повернути неповнолітнього [PERSON] до місця постійного проживання у [ADDRESS]; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати Відповідачку - [PERSON], [INFO] року народження, яка проживає за адресою: [ADDRESS], Україна, передати неповнолітнього [PERSON], [INFO] року народження, батьку [PERSON], [INFO] року народження, який проживає за адресою [ADDRESS], для забезпечення повернення дитини; покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Федеративної Республіки Німеччина, на Позивача; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччина. У судовому засіданні Позивач [PERSON] позов підтримав з підстав наведених у позові. Представники Головного управління в м. Києві Сінчук Р.В., Ніжинський А.С., а також представник Позивача, адвокат [PERSON], позов підтримали. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON]. проти задоволення позову заперечували, подали письмові заперечення (а.с. 214-217). До участі у справі було залучено в якості перекладачів [PERSON], [PERSON]., Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Як зазначено в Правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в Постанові від 25 грудня 2013 року (справа N 6-117цс13) «Вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави». Судом встановлено, що 03.05.2012 року Др. [PERSON], [INFO] р.н., громадянин Федеративної Республіки Німеччина та [PERSON], [INFO] р.н., громадянка України на території України у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 2012. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини - [PERSON]. (а.с. 18) [INFO] року на території України у м. Києві у подружжя народився син, [PERSON], про що в книзі реєстрації народжень 03.08.2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис за № 2442 (а.с. 17). [PERSON] з 02.01.2013 року має паспорт громадянина Німеччини (а.с.20). Судом також встановлено, що після народження дитини подружжя півроку проживало в м. Києві. Згодом вони прийняли спільне рішення про переїзд родини в Німеччину для подальшого проживання. Відповідачка отримала візу категорії D (національна віза), яка, як вбачається з Консульської довідки для пред'явлення в українських установах від 18.09.2014 р., видається до в'їзду і є, як правило, чинною впродовж 90 днів. Протягом цих 90 днів іноземний громадянин повинен відвідати уповноважену Установу в справах іноземців, щоб переоформити національну візу у дозвіл на тимчасове проживання для більш тривалого перебування. Відповідачка повинна була здійснити інтеграційні заходи, які встановлені законодавством Німеччини для громадян з країн не членів ЄС з метою подальшого проживання в Німеччині. Як вбачається з підтвердження про обов'язок для участі в інтеграційному курсі від 18.02.2013 р. (а.с.154) та листа Органу земельної ради Мюнхену від 18.06.2013 р. постійна довідка на проживання не видається без належного відвідання інтеграційного курсу. Зазначеним спростовується твердження представника Позивачки про те, що максимум через рік Позивачка повинна була покинути територію ФРН, оскільки їй на території ФРН було надано лише посвідку на тимчасове перебування терміном на 1 рік. Судом також встановлено, що [PERSON] отримала офіційне право на перебування в Німеччині (а.с.88), відкрила банківський рахунок, що підтверджується договором рахунку Спарда банку Мюнхен (а.с.36-43, 89), почала відвідувати курси німецької мови для іноземних матерів в сімейному центрі в Гаарі, купила річний абонемент на громадський транспорт в регіоні Мюнхена та стала членом спортивного товариства в Гаарі (а.с.48-49). На Позивачку заведено електронну картку утримання прибуткового податку (а.с.166-167). Намір сім'ї залишитись на постійне місце проживання в Німеччині також підтверджується довідкою про місце проживання: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані як сім'я у громаді Гаар в окрузі Мюнхен (а.с.91) та Договором оренди, укладеним на невизначений час та підписаним Позивачем та Відповідачкою (а.с.92). Крім того, на Відповідачку та їхню дитину [PERSON] 01.03.2013 р. в Німеччині було оформлено медичне страхування на випадок хвороби та потреби у догляді (а.с.94, 156-160). На утримання дитини німецькою Сімейною касою з березня 2013 р. нараховується щомісячна допомога на дітей в сумі 184 євро щомісячно (а.с.95, 150-151), частину яких Відповідач пересилає Позивачці (а.с. 179-196) Батько дитини виконував свої батьківські права щодо дитини до вивезення дитини в Україну та не давав своєї згоди на зміну місця проживання [PERSON]. Позивач надав дозвіл на поїздку до м. Києва дитини з матір'ю без його супроводу в період часу з 29.05.2013 по 10.07.2013 р.(а.с.46) та придбав Відповідачці з дитиною квиток з фіксованими датами відльоту в Україну та повернення до Німеччини. У відповідності зі статтею 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Отже, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини Відповідачкою в Україні без згоди Позивача є протиправним. Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно статті 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів. Відповідачка порушує права Позивача на піклування про дитину, передбачені законодавством ФРН, що включає визначення місця проживання неповнолітньої дитини (а.с.97). На даний час Відповідачка утримує дитину в Україні без дозволу Позивача та з порушенням законодавства Німеччини. Отже, наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на територію якої переміщена та утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: - дитина, про яку йдеться, не досягла 16-річного віку (дитина [PERSON] народилася [INFO] року); - дії, що порушують права Позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та ФРН 01.01.2008 тобто до моменту протиправного утримування дитини в Україні без згоди Позивача); - ФРН є державою, в якій дитина постійно проживала до моменту протиправних дій і за законодавством якої має вирішуватися правовідносини між батьками і дитиною, питання піклування щодо дитини, а також визначення її місця проживання; - протиправність дій щодо вивезення та утримування дитини за кордоном з порушенням права піклування одного з батьків (батьківські повноваження належать обом батькам. Позивач не давав згоди на вивезення та на зміну місця проживання дитини, тобто його права порушені внаслідок вивезення та утримування дитини в Україні). Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що якщо дитина незаконно переміщена, або протиправно утримується у розумінні статті 3 Конвенції 1980 року і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Крім того, стаття 11 Конвенції 1980 року зобов'язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей. Водночас рішення про повернення дитини не є рішенням про визначення місця проживання дитини і не позбавляє Відповідачку права звертатися до компетентного суду ФРН з метою вирішити питання про опіку над дитиною, оскільки, як визначено у статті 19 Конвенції 1980 року, ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року). Зокрема, в рішенні у справі «Монорі проти Угорщини та Румунії» від 04.05.2005р. Європейський Суд зазначив, що позитивні зобов'язання, які покладаються на держави статтею 8 Конвенції 1950 року передбачають, зокрема, вжиття заходів, які гарантуватимуть повернення дитини її батьку чи матері. Органи влади повинні вжити заходів для запобігання «шкоди дитині чи упередженого ставлення до зацікавлених сторін». У рішенні у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції» від 12.07.2007р. Європейський Суд визначив, що суди не можуть відмовляти у прийняті рішення про повернення дитини на підставі підпункту b пункту 1 статті 13 Конвенції 1980 року посилаючись на те, що «розлучення дитини з матір'ю порушує право на сімейне життя». Адже, рішення про повернення дитини не перешкоджає матері дитини супроводжувати її при поверненні і звертатися до компетентних органів для вирішення питання по суті. За відсутності доказів, посилання на можливу відмову у доступі до правосуддя, є припущенням. Європейський Суд також дійшов висновку, що вирішення питань піклування, опіки над дитиною належить до виключної компетенції Держави, в якій було постійне місце проживання дитини до протиправного переміщення. Такої позиції Європейський Суд притримувався і у рішенні у справі «Іосуб Карас проти Румунії» від 27.07.2006р., зокрема визначивши, що порушенням статті 8 Конвенції 1950 року є допущення ситуацій, коли судами всупереч вимог статей 16 і 17 Конвенції 1980 року приймається рішення по суті справи, тобто визначається порядок здійснення батьківських прав і обов'язків. У рішенні у справі «Б'янки проти Швейцарії» від 22.06.2006р. Європейський Суд встановив, що згідно статті 7 Конвенції 1980 року компетентні органи держав, включаючи суди, мають вживати всіх заходів з метою забезпечення найшвидшого повернення дитини. Адекватність заходів має оцінюватися зважаючи на швидкість, з якою вони вживаються. Пасивність у прийнятті рішення не відповідає цілям Конвенції і може призвести до порушення відносин між покинутим батьком або матір'ю і дитиною, що у свою чергу порушує також статтю 8 Конвенції 1950 року. Європейський Суд також дійшов висновку, що захист найвищих інтересів дитини є головним у Конвенції 1980 року, і підтримав головне правило цієї Конвенції - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування і забезпечити їх негайне повернення до держави їхнього постійного проживання (рішення у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції»), Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України „Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України „Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт "а" частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт "b" частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт "b" частини першої статті 3 Конвенції). Разом із тим частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Таких підстав у судовому засіданні не встановлено та Відповідачкою належних доказів на підтвердження зазначеного не надано. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що предметом і підставою позову є повернення малолітньої дитини незаконно переміщеної з Федеративної Республіки Німеччина та незаконне утримання там цієї дитини Відповідачкою без згоди її чоловіка та батька дитини - громадянина Федеративної Республіки Німеччина, а також порушення нею норм Конвенції.

Outcome: approved