Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що наказом головного лікаря Мостиської КЦРЛ №62-к від 31.03.2017 року його, позивача, звільнено з роботи 31.03.2017 року відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України в порядку переведення в штат Судововишнянської комунальної міської лікарні Судововишнянської міської ради. Вказує, що при звільненні відповідачем не було проведено усіх належних йому, позивачу, виплат, зокрема не виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в загальній кількості 79 календарних днів, що підтверджується листом першого заступника Головного Управління Держпраці у Львівській області від 23.03.2018 року. Згідно відповіді Мостиської комунальної центральної районної лікарні грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку в кількості 79 календарних днів становить 14844,10грн. Зазначає, що у зв`язку з не проведенням з ним позивачем як зі звільненим працівником повного розрахунку, виплат всіх сум, що йому належали, настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність, тобто у відповідача настає обов`язок виплатити йому, позивачу, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стверджує, що період затримки належних йому виплат становить з 01.04.2017 року до 08.11.2018 року, тобто до дня подачі вказаного позову. Середньоденна заробітна плата згідно відповіді відповідача становить 292,64 грн., а кількість робочих днів у період з 01.04.2017 року до 08.11.2018 року складає 400 днів. Тому, з урахуванням Постанови КМУ від 08.02.1995р. за №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» загальний розмір середнього заробітку за час затримки, зокрема за період з 01.04.2017 року по 08.11.2018 року складає 117 056 грн. (292,64?400=117056 грн.). З огляду на вищенаведене, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його, позивача, користь грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 14 844,10грн., а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 117 056 грн. Окрім того, просить стягнути з відповідача в його користь понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі з вищенаведених підстав. Представник відповідача Мостиської КЦРЛ - Трух Р.Р. в судовому засіданні підтвердила, що позивач [PERSON] до 31.03.2017 року працював лікарем в Мостиській КЦРЛ та на день звільнення мав невикористану щорічну відпустку в кількості 79 календарних днів. Ствердила, що заборгованість відповідача перед позивачем у виді невиплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки виникла у зв`язку з недостатніми обсягами фінансування районної лікарні як комунального закладу Мостиської районної ради Львівської області, яке триває кілька років поспіль. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Мостиської районної ради Львівської області в судове засідання не з`явився, а надіслав на адресу суду письмову заяву, в якій просить суд розглянути дану цивільну справу у їх відсутності. Заслухавши думку сторін по справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини такої, суд приходить до наступного висновку. У ст.2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч.1, 5-7\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені\~Законом України "Про відпустки", регулюються\~Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 31.03.2017 року на підставі наказу головного лікаря Мостиської КЦРЛ №62-к від 31.03.2017 року «Про звільнення працівників» звільнений із займаної посади завідувача паліативного відділення Мостиської КЦРЛ відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України, у порядку переведення в Судововишнянську комунальну міську лікарню Судововишнянської міської ради Львівської області, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями трудової книжки позивача [PERSON] та наказу Мостиської КЦРЛ №62-к від 31.03.2017р. Цим же наказом зобов`язано начальника відділу кадрів Мостиської КЦРЛ підготувати довідку про невикористані щорічні відпустки, а бухгалтерію райлікарні виплатити компенсацію за невикористані щорічні відпустки згідно довідки. Відповідно до вимог ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Так, наказом Мостиської КЦРЛ №62-к від 31.03.2017р. про звільнення позивача [PERSON] , - зобов`язано начальника відділу кадрів Мостиської КЦРЛ підготувати довідку про невикористані щорічні відпустки останнім, а бухгалтерію виплатити компенсацію такої. Однак, [PERSON] при звільненні не виплачено грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно ч.1\~ст.2 Закону України "Про відпустки", право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачені види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до\~ст.83 КЗпП України\~та ч.1\~ст.24 Закону України "Про відпустки"\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до п.23\~постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату працю", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі\~ст.83 КЗпП\~вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі\~ст.238 КЗпП\~має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] за період своєї роботи з 03.04.1998р. по 02.04.2003р. має невикористані дні відпустки, а саме за періоди роботи з 03.04.1998р.-02.04.1999р.р. - 17 календарних днів; з 03.04.2000р. по 02.04.2001р. 31 календарний день; з 03.04.2002р. по 02.04.2003р. - 31 календарний день, що підтверджується листом першого заступника Головного Управління Держпраці у Львівській області №2789/2/15-04 від 23.03.2018 року. Таким чином, загальна кількість невикористаної щорічної відпустки позивачем [PERSON] становить 79 календарних днів. При звільненні [PERSON] не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані ним за відпрацьований період днів щорічних відпусток, як це передбачено Законом України «Про відпустки», а саме за 79 календарних днів. Згідно із п.7 Розділу ІV Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (Абзац перший пункту 7 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 185 ( 185-97-п ) від 24.02.97 р.). Враховуючи розрахунок, котрий міститься в матеріалах справи (надана Мостиською КЦРЛ довідка-розрахунок за №443 від 03.08.2018р.) та який сторонами по справі не оспорюється, сума належної позивачу [PERSON] грошової компенсації за всі 79 календарних днів невикористаної ним щорічної відпустки за відповідні відпрацьовані періоди роботи з врахуванням усіх зборів та платежів становить 14 844,10 грн. Згідно з положеннями\~ст.233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до\~ст.2 Закону України "Про оплату праці"\~структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь грошової компенсації за невикористані дні відпустки у зазначеному ним розмірі є підставними та підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача в користь позивача [PERSON] середнього заробітку за час затримки належних йому виплат при звільненні за період з 01.04.2017р. по 08.11.2018р., в розмірі 117\~056 грн., то з даного приводу суд зазначає наступне. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці», визначено, що працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (сум, належних до виплати при звільненні) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 29.01.2014р. по справі №6-144цс13. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, Постанові ВСУ від 14.12.2016р. по справі №428/7002/14-ц. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6\~Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням п.2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. У відповідності до п.3 розділу ІІІ вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до п.5 розділу ІV вищевказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п.8 розділу ІV вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Беззаперечно встановлено той факт, що відповідач по даний час не виплатив позивачу [PERSON] грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки, а тому підлягають стягненню з відповідача в користь позивача і компенсаційні виплати за порушення відповідачем права на оплату праці в розмірі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 01.04.2017р. по 08.11.2018р., тобто в межах заявлених позовних вимог. Із довідки Мостиської КЦРЛ за №443 від 03.08.2018р. відомо, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці становила 292,64 грн.; заробітна плата за останні два місяці становила 17 384,73 грн., за лютий 2017р. 5432,64 грн., за березень 2017р. 11952,09 грн.; кількість відпрацьованих днів за два останні місяці 29 днів: у лютому - 7 робочих днів (13 робочих днів перебував на курсах) та 22 робочих днів у березні. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] середнього заробітку за час затримки при звільненні за вказаний період, суд виходить з наступного. Вищевказаною довідкою Мостиської КЦРЛ встановлено, що розмір середньоденного заробітку позивача [PERSON] складає 292,64 грн., а кількість днів затримки розрахунку при звільненні 400 днів (за період з 01.04.2017р. по 08.11.2018р., - день подачі позовної заяви), таким чином розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні становить 117 056 грн. = (400 днів ?292,64 грн.). Суд не приймає до уваги доводів сторони відповідача щодо недостатніх обсягів фінансування районної лікарні як комунального закладу Мостиської районної ради Львівської області для виплати позивачу як звільненому працівникові належних сум у передбачені законом строки, оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 03.07.2013р. по справі №6-60цс133. Отже, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved