Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

І. Зміст позовних вимог, заперечень. [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право на земельну частку (пай) розміром 5,4 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Промінь» на території Прохорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, яке було посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 0083908 та належало померлій [INFO] [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що після померлої [PERSON] залишилося спадкове майно, до складу якого входить й право на вказану земельну частку (пай), посвідчене відповідним сертифікатом, отриманим за життя спадкодавицею. [PERSON] за життя 26 березня 1998 року склала заповіт, в якому все своє майно заповіла [PERSON] [PERSON] померла [INFO] в м. Севастополь, Автономна Республіка Крим. Він є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , але позбавлений можливості оформити свої спадкові права на зазначену земельну частку (пай) через нотаріальну контору, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказану земельну частку (пай). Крім того, при його зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини [PERSON] було повідомлено, що 01.07.2011 року Першою Севастопольською Державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа після померлої [PERSON] . Він не встиг одержати свідоцтво про право на спадщину на вищевказану земельну частку (пай), оскільки з 20.02.2014 року сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визначені тимчасово окупованими територіями. На сьогоднішній день також позбавлений оформити спадщину, через окупацію. ІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову. В судовому засіданні позивач підтвердив позовні вимоги, просив їх задовольнити. Додатково на запитання суду пояснив, що після смерті [PERSON] він спадщину не приймав, жодних заходів на прийняття спадщини до 2021 року не вчиняв. Про заповіт дізнався нещодавно, хоча, за яких обставин та коли, назвати не зміг. Після того, як йому стало відомо про заповіт, він з питання оформлення спадщини звернувся до приватного нотаріуса Лукаш Т.М., яка йому повідомила, що зараз оформити спадщину він не зможе, оскільки 01.07.2011 року Першою Севастопольською Державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа після померлої [PERSON] . Після того, як ухвалою суду було залишено позов без руху, він також звернувся до державного нотаріуса для консультації з питання спадщини, однак той йому відмовив, оскільки в нього був відсутній оригінал сертифікату на землю. Про те, що звертався до приватного нотаріуса Лукаш Т.М., та про те, що вже відкрита спадкова справа, державному нотаріусу не казав. Ані від приватного нотаріуса, ані від державного нотаріуса постанови про відмови від вчинення нотаріальних дій не отримував, фактично його зустрічі з нотаріусами носили консультаційний характер. Крім того, зазначив, що дійсно йому відомо, що у померлої були спадкоємці у Криму, які могли прийняти спадщину після смерті [PERSON] , а саме, її дочка та інші родичі, однак, чи вони прийняли спадщину, чи ні, йому не відомо, оскільки зв`язку із ними в нього немає. Зазначив у позові як відповідача орган місцевого самоврядування, оскільки йому точно не відомо, за чиєю заявою було заведено спадкову справу, а тому він не знає, хто ще може бути відповідачем. На роз`яснення суду щодо обов`язку надати докази на підтвердження своїх позовних вимог, зазначив, що їхати до Севастополя не бажає, оскільки він окупований, це його свідома позиція. Припускає, що документів у Криму він вже не знайде, а якщо навіть й знайде, то вони будуть оформлені за законодавством Росії, а тому їх суд не прийме. Звертатися за допомогою до юристів, аби йому допомогли отримати такі документи, також не бажає. Відповідач Комарівська сільська рада була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про одержання повістки, але своїм правом на участь в судовому засіданні не скористалась, відзиву на позов не подала, надавши заяву, в якій просить розглядати справу без участі їх представника, позовні вимоги визнає повністю. IІІ. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка проживала в м. Севастополь, Автономна Республіка Крим (а.с. 9). За життя 26 березня 1998 року [PERSON] склала заповіт, в якому все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.8). Вказаний заповіт зареєстровано 17.0.2018 року у спадковому реєстрі (а.с. 10) Після її смерті позивач звернувся до приватного нотаріуса, однак нотаріус зазначила, що 01.07.2011 року Першою Севастопольською Державною нотаріальною конторою вже була відкрита спадкова справа після померлої [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 11)). Офіційної відмови нотаріус не надала. Принагідно, слід зазначити, що на запитання суду позивач зазначив, що на отриманні такої відмови нотаріуса він й не наполягав. Фактично позиція позивача зводиться до того, що, як зазначено у заяві про усунення недоліків позовної заяви, «він позбавлений можливості відкрити спадкову справу у іншого нотаріуса на материковій частині України, оскільки спадкова справа була належним чином вже відкрита та внесена у спадковий реєстр за законодавством України, а тому це порушує його права, як спадкоємця, а тому він й звернувся до суду». Позивач розуміє, що відсутність у даному випадку у нього оригіналу сертифіката є вторинним щодо питання оформлення спадщини, оскільки він не може взагалі повторно завести спадкову справу через те, така вже є заведеною у Криму. Таким чином, позивачем поставлено перед судом питання оцінки наявності вже заведеної спадкової справи на території Криму, а також можливості/неможливості позивача через такі обставини належним чином оформити право на спадщину. Також, судом встановлено, що згідно Державного акту на право колективної власності на землю зі списком осіб-членів КСП «Промінь» по Прохорівській сільській раді Борзнянського району Чернігівської області, книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Прохорівській сільській раді, довідки відділу у Борзнянському районі ГУДЧО від 27.07.2021р., [PERSON] була включена в список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Промінь», згідно копії списку громадян-членів КСП «Промінь» ім`я [PERSON] значиться під № 539. Ім`я [PERSON] також значиться в книзі видачі сертифікатів на земельну частку (пай) по Прохорівській сільській раді Борзнянського Чернігівської області під порядковим номером 50 на отримання сертифіката ЧН № 0083908 на 5,40 умовних кадастрових гектарів. Вказане не оспорюється сторонами та під сумнів не ставиться. Статтею 76 діючого ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 83 діючого ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. За приписами ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обмірковуючи виникли правовідносини, а також позицію позивача, з урахуванням норм чинного законодавства, суд вважає зазначити таке. Відповідно до статті 1221 ЦКУ місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом (положення доповнено Законом від 12.02.2015 № 189-VІІІ, який набув чинності 04.03.2015). Зокрема, питання щодо місця відкриття спадщини, яка знаходиться на непідконтрольній Україні території, врегульовано статтею 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та статтею 9-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до вказаних норм, у разі, якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія або населений пункт, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затверджений рішенням Кабінету Міністрів України, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. З огляду на викладене, якщо спадкодавець був зареєстрований та проживав на непідконтрольній Україні території, місце відкриття спадщини не прив`язується до місця проживання спадкодавця (загальне правило статті 1221 ЦКУ), а встановлюється місцем подання першої заяви або вимоги кредиторів (особливі випадки, встановлені відповідними законами). Аналогічні роз`яснення містяться у листі нотаріальної палати від 29 червня 2017 року про «Деякі питання оформлення спадкових прав на майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України та на території проведення антитерористичної операції. Особливості відчуження нерухомого майна, що знаходиться на непідконтрольній Україні території». В контексті вказаних норм, слід зазначити, що після померлої [PERSON] 01.07.2011 року Першою Севастопольською Державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа за заявою спадкоємців. При цьому, спадкова справа була належним чином відкрита та внесена у спадковий реєстр за законодавством України, тобто ще до окупації АР Крим, що не оспорюється позивачем, а тому місцем подання першої заяви є також АР Крим. Також, слід мати на увазі, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм Цивільного кодексу України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема Цивільного кодексу УРСР. При цьому, суд погоджується з позивачем, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р затверджений Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Однак, в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі видані документи є недійсними з 27.04.2014 (набрання чинності Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"). Тобто, усі документи, що були видані до цієї дати, є дійсними, відповідають законодавству України, оскільки іншого не встановлено. У цій справі слід звернути увагу на те, що порядок видачі свідоцтва про право на спадщину регулюється статтями Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», а також По\-рядком вчинення нотаріальних дій нотаріу\-сами України, затвердженим наказом Мініс\-терства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 (далі - Порядок). Відповідно до п.п. 2.1. п. 2 глави 10 розділу II Порядку, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої першої заяви про прийнят\-тя спадщини. Номер спадкової справи при\-своюється один раз. Згідно з п.п. 4.12. п. 4 глави 10 розділу II Порядку, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності в спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно з наведе\-ними нормами чинного законодавства, спад\-кова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини один раз. Відповідно до пп. 2.4 п. 2 глави 10 розділу II Порядку, у разі підтвердження факту заведення спадкової справи іншим но\-таріусом нотаріус відмовляє заявнику у при\-йнятті заяви (іншого документу) та роз`яс\-нює право її подачі за місцезнаходженням цієї справи. Можливість заведення кількох спадкових справ щодо одного спадкодавця станом на теперішній час не передбачена чинним зако\-нодавством. З аналізу вказаних норм убачається, що нотаріуси зобов`язані слідувати деталізованій процедурі, визначеній Порядком вчинення нотаріальних дій. Якщо якась із вимог порядку не дотримана - то вони не вправі видати спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину. Для таких виняткових випадків законодавець передбачив судовий порядок захисту спадкоємцями своїх прав. Проте, оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку. Відповідну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19. У даному випадку, суд керується, в тому числі, роз`ясненнями, що містяться у листі ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 у якому зазначено, що в будь-якому випадку, розглядаючи позови щодо оформлення спадщини через визнання права власності, суди мають встановити місце відкриття спадщини та коло спадкоємців, витребувавши відповідні документи від нотаріальної контори, а також інформацію про те, на кого наразі зареєстроване спірне майно. Таким чином, законодавець та суд касаційної інстанції орієнтує суди, що для повноти та об`єктивності суд, у цій категорії справ, має обов`язково встановити коло спадкоємців, аби не порушити їх права щодо спадкового майна, оскільки без такого встановлення суд фактично буде здійснювати роль нотаріуса, що є неприпустимим, а також може порушити право власності інших осіб, які могли вже вступити в спадщину. Як зазначено у вищевказаному листі ВССУ, обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування". У разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Суд звертає увагу, що головним у цій справі є те, що позивач взагалі не довів право прийняття спадщини, що ним й не заперечується, а питання про визнання права власності, у даному випадку, є похідним. Приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 12 ЦПК передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На виконання вимог ч. 5 ст.12 ЦПК з метою реалізації своїх прав, суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними своїх прав, в тому числі позивачеві, неодноразово роз`яснюючи йому порядок надання доказів, вчинення певних процесуальних дій для чого визнавав його явку обов`язковою. Проте, у даній справі, небажання надати суду докази на підтримання своїх позовних вимог, продиктоване виключно позицією позивача, а не неможливістю подати такі докази. Позивач вибрав інертну/пасивну позицію, зазначивши, що жодних дій вчиняти не буде, надавати суду інші докази не буде, наполягає на позиції, викладеній у позовній заяві. Й хоча, обов`язок надання доказів покладений на сторони, у даному випадку на позивача, який не бажав скористатися таким своїм правом, суд за власної ініціативою намагався витребувати докази, які є необхідними для розгляду цієї справи, а саме витребував спадкову справу щодо майна померлої [PERSON] , однак, згідно відповіді з Державного нотаріального архіву Херсонської області убачається, що документи АР Крим до архіву на зберігання не передавалися (а.с. 44. 55). За відсутності спадкової справи, з урахуванням того, що за місцем подання першої заяви державний нотаріус прийняв заяву про прийняття спадщини та завів спадкову справу після смерті спадкодавця за законодавством України, суд позбавлений з`ясувати повно обставини у справі, а саме: чи є інші спадкоємці, чи зареєстровано/не зареєстроване спадкове майно за спадкоємцями, чи не перебуває воно у власності інших осіб та таке інше, а тому позовні вимоги позивача, на даному етапі, є передчасними. З цих же підстав, у цій справі, суд позбавлений можливості встановити правильний склад суб`єктів справи, а саме належного відповідача, оскільки, зазвичай, належними відповідачами у спорах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є інші, окрім позивача спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку відсутності таких - територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем знаходження майна. Якщо позивачем буде невірно визначено відповідачів у справі, суд за відповідним клопотанням своєю ухвалою змінює на належного відповідача. Третіми особами в таких спорах будуть нотаріуси та інші органи державно влади. Проте, за відсутності копії спадкової справи, суд не може встановити, чи є інші спадкоємці після померлої, хто саме звертався із заявою про прийняття спадщини та таке інше. Жодних даних про це позивачем не надано. При цьому, позивач не може не розуміти, що після смерті [PERSON] у 1998 році, з урахуванням того, що спадкова справа заведена ще у 2011 році, можуть бути спадкоємці, які прийняли спадщину та які могли нею розпорядитися на свій розсуд. Не може не відмітити суд й того, що позивач звернувся до суду лише в 2021 році (хоча заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі у 2011 році) та одразу поставив питання про визнання право власності без вирішення питання прийняття такої спадщини. Крім того, з урахуванням зазначеного у позовній заяві про те, що позивач не встиг оформити спадщину через те, що у 2014 році Крим був окупований, убачається, що позивач ще до 2014 року знав про складений заповіт, хоча жодних дій для прийняття спадщини не вчинив. На думку суду, при непідтвердженні позивачем та при неможливості отримання в порядку витребування інформації судом інформації про постійне і точне місце проживання, відомостей про склад сім`ї спадкодавця на території АРК станом на день відкриття спадщини, про вжиття чи невжиття ним офіційних дій по прийняттю спадщини чи відмови від неї у встановленому національним законодавством України порядку, підстав для задоволення позову немає. Як підтверджено матеріалами спадкової справи, при можливій фактичній наявності спадкоємця першої черги за законом, який реєстрацією місця проживання та фактичним проживанням зі спадкодавцем на день смерті прийняв спадщину після її смерті, видавати свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцю другої або іншої черги (навіть за заповітом), без проходження встановленої процедури прийняття спадщини (ще й з урахуванням того, що позивач звернувся за оформленням спадщини через 22 роки), є порушенням принципу черговості спадкування за законом і може призвести до істотного порушення прав спадкоємців першої черги спадкування за законом (які вже могли прийняти таку спадщину). На думку суду, позивач помилково тлумачить чинне нотаріально-спадкове законодавство, а відомості та письмові докази, здобуті в даній справі, підтверджують відсутність підстав для задоволення заявленого позову, оскільки такий є передчасним. На думку суду, позивач не вжив всіх можливих заходів по досудовому вирішенню даного спору, виконання вимог законодавства щодо спадкових правовідносин, які відповідають нормі ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в аспекті забезпечення ефективних національних механізмів юридичного захисту прав позивача, оскільки він не позбавлений можливості самостійно отримати копію спадкової справи, оскільки АР Крим хоча й є окупованою територією, однак це є територія України та, наразі, відсутні такі обмеження на перетин адмінкордону з півостровом, що можуть стати непереборними для позивача. Проте, ініційоване в даному спорі питання потребує окремого законодавчого та практичного врегулювання щодо перевірки додаткової інформації відносно спадкоємців та щодо оформлення спадкових прав особами (громадянами України та іноземцями та особами з подвійним громадянством) спадщина для яких відкрилася на тимчасово окупованій території відносно майна, розташованого на неокупованій території України. Доводи позивача про те, що суд має визнати за ним право власності, через те, що він не може поїхати до АР Крим та не може у зв`язку з цим надати відомості про спадкоємців, є не переконливими, оскільки за місцем подання першої заяви позивачем державний нотаріус прийняв заяву про прийняття спадщини від інших спадкоємців та завів спадкову справу після смерті спадкодавця, що відповідає законодавству України. Причому, через деяку неврегульованість особливостей оформлення та видачі свідоцтв про право на спадщину в таких випадках, їх видача здійснюється згідно з нормами ст. 1296,1297,1298 ЦК України, ст. 66-68 Закону України «Про нотаріат», глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, пов`язується з перевіркою додаткових обставин і з дотриманням правил черговості у спадкуванні за законом. Крім того, обмірковуючи виниклі правовідносини, суд вважає зазначити таке. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги. У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У даній справі відмови нотаріуса матеріали справи не містять, що позбавляє суд можливості перевірити, чи взагалі дійсно були порушені/порушуються права заявника. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав. Як зазначає Верховний суд, зверненню до суду має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, тобто перед зверненням до суду має бути вирішено питання про видачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Відсутність відомостей, що позивач в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив йому у видачі указаного свідоцтва, є підставою для відмови у позові (постанова від 16 січня 2019 року, справа №2-390/2006). Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 339/369/18. У цій справі суд також ураховує висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, де зазначено, що згідно із частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти або не прийняти спадщину. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. У цій справі позивачем не доведено, які, чим саме та ким порушені його права. Не підтверджено позивачем й того, що дійсно існують певні перешкоди для реалізації ним особистих немайнових чи майнових прав. Фактично позивач намагається перекласти функції, встановлені законом для нотаріата, на суд, що є неприпустимим, оскільки алгоритми та механізми набуття спадщини чітко встановлені Законом, а судове рішення не може підміняти законодавство, яке чітко регламентує певні правовідносини. Судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом не встановлено. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У даному випадку, позивач лише констатує, що не може надати суду відомості щодо спадкоємців померлої, щодо заведення спадкової справи, однак не зазначає доказів на підтвердження викладених обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги щодо неможливості реалізації своїх спадкових прав на оформлення спадщини у вигляді земельної ділянки через органи нотаріату. Зокрема, згідно зі ст.49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження; про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову; що також узгоджується з положенням п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008р. (за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у матеріалах справи має бути обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину). Правильність такої позиції підтверджена й листом ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де суди орієнтують на те, що у справах про спадкування належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, судам необхідно звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). Отже, у разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Суд звертає увагу на відсутність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, позивач зазначає, що аналогічні справи були розглянуті судами та позовні вимоги були задоволені, а саме у справах: № 499/192/20 від 12.08.2020 року, № 496/3260/20 від 21 квітня 2021 року, 496/800/20 від 02.12.2020 року. Проте, суд звертає увагу, що у всіх вказаних справах позивачі зверталися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, тобто фактичні обставини не є тотожними даній справі. Крім того, у відповідності до ЦПК та Закону України «Про судоустрій та статус суддів» лише висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для правозастосування. Визнання ж позову відповідачем суд у відповідності до ст.206 ЦПК України не може прийняти до уваги, оскільки воно суперечить вищенаведеним положенням законодавства. IІІ Розподіл судових витрат. При зверненні до суду з позовом [PERSON] оплатив відповідний розмір судового збору, однак, оскільки в задоволенні заявленого ним позову повністю відмовлено, то відповідно до ч.1 ст.140 ЦПК України предмет розподілу цих витрат як такий відсутній.

Outcome: dismissed