Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував з огляду на таке. 10 листопада 2003 року між ним, [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони в місті Липовець було укладено Договір купівлі продажу нерухомого майна, згідно умов якого, його Предметом є: цілий закінчений будівництвом цегляний гараж, площею 6.000 х 4.000 кв.м., що розташований за адресою: вулиця Калініна 26, місто Липовець, Липовецького району, Вінницької області. Ціна нерухомого майна була сторонами узгоджена в розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень. В підтвердження укладання договору купівлі-продажу, він, [PERSON], сплатив [PERSON] 10.11.2003 року грошові кошти в розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень, про що свідчить розписка про отримання грошових коштів від 10.11.2003 року, а куплений обєкт нерухомості було передано відповідачем, який він, [PERSON], прийняв відповідно до Акта приймання передачі від 10.11.2003 року. Таким чином вони, як сторони договору купівлі продажу, домовились щодо усіх істотних умов такого договору і в повному обсязі виконали умови цього договору, а саме: позивач сплатив відповідачеві вартість придбаного майна, прийнявши його у володіння, а відповідач в свою чергу передав дане майно позивачеві у володіння та користування та отримав узгоджену суму грошових коштів. Однак як зясувалось здійснювати розпорядження належним майном позивач не має можливості, так як не було дотримано нотаріального посвідчення такої угоди, при цьому таке питання між ними як сторонами не вирішувалось в угоді, чим і на даний час мотивована відмова відповідача в його здійсненні. Ураховуючи те, що набувши майно правомірно позивач позбавлений можливості розпоряджатись ним, тому просив суд здійснити захист його порушених прав шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно. В судове засідання позивач не зявився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав з підстав, що наведені у позовній заяві, просив суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач в судове засідання також не зявився, в заяві, яку адресував суду зазначив про визнання позову, не заперечував щодо його задоволення за обставин наведених у позовній заяві, розгляд справи просив здійснювати у його відсутності. Прийнявши до уваги те, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи при цьому повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку, дійшов висновку про наступне. 10 листопада 2003 року в місті Липовець між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони було укладено Договір купівлі продажу нерухомого майна, предметом якого є нерухоме майно: цілий закінчений будівництвом цегляний гараж, площею 6.000 х 4.000 кв.м., що розташований за адресою: вулиця Калініна 26, місто Липовець, Липовецького району, Вінницької області. Ціна нерухомого майна була сторонами узгоджена в розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень. Відповідно до Акта приймання передачі від 10.11.2003 року, продавець [PERSON] передав обєкт нерухомого майна визначений Договором купівлі продажу від 10.11.2003 року [PERSON], а останній його прийняв, на що вказують підписи сторін. Згідно Розписки від 10.11.2003 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в рахунок сплати майна за Договором купівлі продажу від 10.11.2003 року. Ураховуючи те, що сторони, маючи намір на вчинення дій спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу і в повному обсязі виконали умови цього договору, проте позивач позбавлений можливості здійснювати розпорядження належним йому нерухомим майном, так як не було дотримано нотаріального посвідчення такої угоди, при цьому таке питання між сторонами договору не вирішувалось в угоді, чим і на даний час мотивована відмова відповідача в його здійсненні, тому позивач просив суд здійснити захист його порушених прав у спосіб, що передбачений законом, оскільки набувши правомірно у власність нерухомість його право власності невизнається. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Судом встановлено, що правовідносини, які є предметом даного спору, виникли до набрання чинності ЦК України, відтак регулюються відповідними положеннями Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року (далі ЦК). Визначення поняття "угода" надане в ст. 41 Цивільного кодексу, згідно з якою угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ст. 42, 43, 44 ЦК України, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Угоди, що виконуються під час їх укладення, можуть укладатись усно, якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР. У випадках, коли угоди між організаціями або між організацією і громадянином укладаються в усній формі, організація, яка оплатила товари або послуги, повинна одержати від другої сторони письмовий документ, що стверджує одержання грошей і підстави їх одержання. Повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі (ст..47 ЦК). Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Статтею 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР). Згідно ст. 128 ЦК УРСР, момент виникнення права власності у набувача майна за договором пов'язується з моментом передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За правилами ст.3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень , Державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Ураховуючи те, що сторонами договору купівлі продажу було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов такої угоди, які були наявні відповідно до норм діючого на той час законодавства, такий договір виконаний ними повністю відповідно до взятих кожним із них на себе зобовязань, проте підлягав нотаріальному посвідченню, однак така умова не була ними узгоджена в угоді, відтак не є умовою договору, яка б підлягала виконанню відповідачем на даний час, у звязку із чим останній ухиляється від її нотаріального оформлення, така угода не містить протизаконних умов, відтак в силу норм законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, угода є дійсною, а тому задля забезпечення порушених прав позивача як власника нерухомого майна, які гарантовані державою у нормах Конституції України та інших нормативно правових актах щодо непорушності права власності, за позивачем слід визнати право власності для констатації факту його визнання державою. Крім цього, відповідач позов визнав, надавши суду заяву відповідного змісту. На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Прийнявши до уваги те, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved