Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

22.09.2014 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 28.03.2012 року та мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося через відсутність між ними взаєморозуміння та спільних поглядів на сімейні обов'язки щодо ведення спільного господарства і виховання дитини. Спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені з серпня 2013 року. Збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Тому просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до суду подали письмові заяви, у яких просять розглядати справу у їхній відсутності. У поданій до суду заяві позивач вказала про підтримання позовних вимог та після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище "[PERSON]", а відповідач у заяві зазначив, що позовні вимоги визнає. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 28.03.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], підтвердженням чому є копія свідоцтва про народження дитини. Між сторонами відсутнє взаєморозуміння, примирятися вони не бажають, мір для цього не приймають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, тому суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, внаслідок чого наявні підстави для розірвання шлюбу. При цьому суд приймає до уваги визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу, яке не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу за проханням позивача суд вважає можливим залишити їй набуте у шлюбі прізвище "[PERSON]". Статтею 180 СК України передбачено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідач, будучи батьком малолітньої дитини, зобов'язаний здійснювати її утримання до досягнення нею повноліття, що відповідає положенням ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Добровільної угоди щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто. Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, зокрема для дітей віком до 6 років з 01.01.2015 року в розмірі 1032,00 грн., а з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі 1167,00 грн. Зважаючи на те, що обов'язок утримувати малолітню дитину до її повноліття є рівною мірою обов'язком як батька, так і матері, а також, враховуючи встановлений розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, через що кожен з них на теперішній час має надавати матеріальну допомогу на дитину в сумі не меншій 516,00 грн., визнання позову в частині стягнення аліментів відповідачем, яке приймається судом, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Також із відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, що відповідає правилам розподілу судових втрат, визначеним ч. 3 ст. 88 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: approved