Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

[PERSON] 25.05.2016 року звернулась до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19.01.2011 року було розірвано. Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Крім того, зазначила, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2013 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON], в розмірі ? частини всіх видів заробітку, щомісячно до досягненню донькою повноліття. З моменту припинення фактичних шлюбних стосунків, відповідач припинив брати участь у вихованні та у матеріальному забезпеченні доньки, не цікавиться її життям, здоров'ям, розвитком. Враховуючи наведене просила заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судових засідань повідомлений належним чином, надав суду заяву якою не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Святошинської РДА у м. Києві в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно до вимог ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний стан, духовний та моральний розвиток. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі -Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Як зазначено у ст. 13 Сімейного кодексу України (далі СК України) частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 19 січня 2011 року було розірвано, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва (а.с. 6). Від даного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 4), яка на даний час проживає разом з позивачем по справі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.05.2013 року з відповідача на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON], в розмірі ? частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 14.09.2012 року і до досягненню донькою повноліття (а.с. 7). Крім того, згідно нотаріально посвідченої заяви приватним нотаріусом КМНО Габрієль В.В. від 27.05.2015 року, [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських праві відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Таким чином, з'ясувавши та надавши оцінку повному, всебічному, об'єктивному з'ясуванню обставин справи, судом встановлені факти, які свідчать, що відповідач ухиляється та відмовляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманні доньки, у зв'язку з чим, враховуючи інтереси дитини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав, які базуються на законі, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений нею при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved