Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до Полтавського районного суду з позовом до відповідачів про визнання поруки такою, що припинена за договором поруки, посилаючись на те, що 31 липня 2008 р. між [PERSON], та ПАТ «ПриватБанк» було укладено договір поруки відповідно до умов якого позивач поручився за виконання [PERSON] за кредитним договором № PLOKGK0000000014 від 31 липня 2008 р.. У відповідності до п. 2 Договору поруки позивач відповідає перед ПАТ «Приват Банк» за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і [PERSON], включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до умов Кредитного договору ПАТ «Приват Банк» надав [PERSON] кредит у вигляді в сумі 35617,90 дол. США на термін до 31 липня 2038 р. (п. 8.1. Кредитного договору) зі сплатою 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (п. 8.1. Кредитного договору). Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора , і обовязок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає , що жодних дій щодо реалізації цього права , в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Проаналізувавши розрахунок заборгованості наданий ПАТ «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором № PLOKGK0000000014 виникла 22.04.2009 року. Позов про стягнення заборгованості подано 23.09.2015 року (справа №545/2733/15-ц). В цей проміжок часу жодної претензії чи вимоги Поручителю не направлялось. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. п. 12. Договору поруки визначає, що Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки (пять років). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була предявлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Правова позиція стосовно визначення строку виконання основного зобовязання за договором поруки висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року в справі №6-20цс14: «У наданих для порівняння судових рішеннях у справах, які виникли з подібних правовідносин про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: у постановах ВГС від 12.12.2012 та від 7.03.2013 суд касаційної інстанції, застосовуючи ч.3 ст.254, ч.5 ст.261, стст.256, 257, 267 ЦК, дійшов висновку про те, що оскільки в кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами відповідно до графіка погашення кредиту, то початком перебігу позовної давності для стягнення кредиту й процентів за користування кредитом є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, однак не сплатив його, а тому загальна позовна давність застосовується до кожного щомісячного простроченого платежу, який був визначений у договорі графіком платежів. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок (ст.253 ЦК). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). А банк довідався з моменту несплати чергового платежу Позичальником. За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами кредитного договору (пп.3.1, 3.3) позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Як установили суди попередніх інстанцій, Особа 17 перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку із чим з 10.01.2006 у неї утворилася заборгованість за кредитним договором. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до неї 25.03.2013. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, доходимо висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналогічні висновки містяться в постановах ВГС від 12.12.2012 та 7.03.2013.» Тобто початок позовної давності до боржника є фактичною датою виникнення зобовязання по договору поруки, і саме з моменту несплати позичальником щомісячного платежу настає термін повернення кредиту. Верховний суд чітко визначив момент коли в банка виникає момент для предявлення вимоги до поручителя. Правова позиція ВСУ у справі № 6-3087цс16 від 29 березня 2017 року: «За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 6 листопада 2032 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, саме з часу прострочення сплати періодичного платежу відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 21 січня 2015 року) предявити вимоги до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.» Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору. Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановлюють й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, Верховний суд України дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку, або після настання строку визначеного договором поруки для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: 1)протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); 2)протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); 3)протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Слід мати на увазі, що порука це строкове зобовязання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1 (постанова від 17 вересня 2014 р.). Отже враховуючи п. 12 Договору поруки від 31.07.2008 року де зазначено, що Порука припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором та проаналізувавши розрахунок заборгованості, наданий Відповідачем 1, можна з впевненістю сказати, що зобовязання за договором поруки виникло 22.04.2009 року, саме з того моменту коли [PERSON] не вніс чергового платежу за умовами кредитного договору № PLOKGK0000000014. А закінчення пятирічного терміну відбулося 22.04.2014 року. В період з 22.04.2009 року по 22.04.2014 рік жодної претензії, вимоги чи позовної заяви до позивача зі сторони ПАТ «Приват Банк» не предявлялося. Позовна заява про стягнення заборгованості була подана ПАТ «Приват Банк» тільки в вересні 2015 року. Разом з тим у постанові № 6-107цс13 Верховний Суд України вказав на те, що наявність рішення суду про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права. За результатами розгляду касаційної скарги у справі № 6-17837св14 суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що оскільки в рішенні суду в іншій справі про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів питання припинення поруки не досліджувалося, то таке рішення не є визначальним і таким, що звільняє від доказування; наявність цього рішення не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав, передбачених статтею 16 ЦК України. Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути припинення правовідношення. Відповідач бажає стягнути з мене в солідарному порядку кредитну заборгованість хоча договір поруки фактично припиненим, а це являється порушенням моїх прав. Права позивача були порушені також і [PERSON], так як невиконання умов кредитного договору призвела до того, що ПАТ «Приват Банк» вимагає від позивача, як він вважає солідарного боржника, повернення дуже великих коштів. В судове засідання позивач та його представник не з?явились, від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позов підтримала та прохала задовольнити. Також надала додаткові пояснення, в яких вказує, що ознайомившись з матеріалами цивільної справи № 545/2733/15-ц яка розглядалась суддею Стрюк Л.І. Полтавського районного суду Полтавської області, встановлено, що відповідно до Розрахунку заборгованості за кредитним договором № РК(ЖСК0000000014 від 31.07.2008 року, заборгованість Позичальника [PERSON] виникла 22.04.2009 року. В свою чергу відповідно до матеріалів справи позов ПАТ КБ «Приват Банком» про стягнення заборгованості з Позичальника [PERSON] та Поручителя [PERSON] подано 23.09.2015 року (справа №545/2733/15-ц). В цей проміжок часу жодної претензії чи вимоги Поручителю не направлялось. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (ст.253 ЦК). Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Відповідно до Правової позиції ВСУ у справі № 6-3087цс16 від 29 березня 2017 року у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Враховуючи п. 12 договору поруки від 31.07.2008 року де зазначено, що Порука припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором та проаналізувавши розрахунок заборгованості, наданий Відповідачем, можна з впевненістю сказати, що зобовязання за договором поруки виникло 22.04.2009 року, саме з того моменту коли [PERSON] не вніс чергового платежу за умовами Кредитного договору № РЬОКСК0000000014 від 31.08.2008 року. А закінчення пятирічного терміну відбулося 22.04.2014 року. В період з 22.04.2009 року по 22.04.2014 рік жодної претензії, вимоги чи позовної заяви до Позивача зі сторони Відповідача не предявлялося. Від представника відповідача - ПАТ «Приват Банк» на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, та надав письмове заперечення, в якому послався на те, що відповідно до укладеного договору №РЬОКЄК0000000014 від 31.07.2008 року [PERSON] 31.07.2008 року отримав кредитні кошти у розмірі 35617,90доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму затишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31.07.2028року. У забезпечення виконання кредитних зобов'язань у цей же день було укладено договір поруки між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON]. Проте належним чином зобовязання за кредитним договором виконані не були, внаслідок чого банк був змушений звернутися до суду. Рішенням Полтавського районнного суду Полтавської області від 10.10.202016 року позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк були задоволені в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором №РЬОКСК0000000014 від 31.07.2008р. у розмірі 39 609,92 дол. США. Відповідно п. 11 договору поруки, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного припинення зобов'язань боржника за кредитним договором. Крім того п. 12 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Відповідно до вимог частини першої статті 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед -кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, просипів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки частини перша, друга статті 554 ЦК України!. Припинення поруки пов?язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Отже, порука - не строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. За положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред?явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Звертають увагу, що термін виконання основного зобовязання встановлений 31.07.2028 року. Несплата чергового платежу, на умовах договору про надання кредиту, положень ст. 1050 ЦК України надає кредитору право на пред'явлення вимог щодо повного погашення заборгованості. Пунктом 16 договору поруки сторонами підтверджено, що поручитель відповідає за поверненні всієї суми кредиту, термін повернення якого становить 31.07.2028 року, Тобто, поручитель відповідає за всю суму кредиту, а не його частину чи виконання частинами, відтак припинення поруки в частині зобов'язань суперечить як суті поруки як способу забезпечених зобов?язань, так і умовам договору поруки. Крім того, положення ст. 559 ЦК України не передбачають можливості часткового припинення поруки. Припинення поруки пов'язується з настанням строку виконання основного зобов'язання, а не після строку виконання частинами Отже, перебіг шестимісячного строку для припинення поруки розпочинається з настання строку виконання основного зобов'язання у повному обсязі 31.07.2028 року Нормами н.1 та 2 ст. 559 ЦК України чітко визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При таких обставинах, вважають, що не має підстав вважати припиненим договір поруки. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшло пояснення, в якому вказує, що Дійсно між ним, [PERSON] 31 липня 2008 року та ПАТ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № PLOKGK0000000014 від 31 липня 2008 року. Умовою видачі кредитних коштів потрібно було знайти поручителя, як вид забезпечення повернення коштів. [PERSON] змушений був звернутися до його товариша [PERSON], пояснивши, що йому потрібно підписати деякі документи в банку для того щоб він міг отримати кредит. Позивач, в день оформлення кредиту зявився до відділення банку і підписав надані йому документи та пояснив, що не має часу ознайомлюватись з ними, доручивши зробити це йому. На протязі тривалого періоду він вчасно сплачував щомісячні платежі, але в звязку зростанням курсу валюти та складним матеріальним становищем погашення кредиту стало неможливим. Підтверджує, що дійсно його заборгованість перед Відповідачем 1 за кредитним договором № PLOKGK0000000014 від 31 липня 2008 року, виникла 22.04.2009 року. На протязі всього періоду дії кредиту мені жодного разу не приходило ні повідомлення, ні претензія з вимогою погашення заборгованості, аж поки мене не визвали до суду в 2015 році. Ознайомившись з позовною заявою [PERSON] та проаналізувавши доводи викладені в ній, вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Тому не заперечує проти задоволення позовних вимог Позивача. В звязку з вищевикладеним прохав суд розглядати справу без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, пояснення та заперечення сторін, вважає що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 31 липня 2008 р. між [PERSON], та ПАТ «ПриватБанк» було укладено договір поруки відповідно до умов якого позивач поручився за виконання [PERSON] за кредитним договором № PLOKGK0000000014 від 31 липня 2008 р.. У відповідності до п. 2 Договору поруки позивач відповідає перед ПАТ «Приват Банк» за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і [PERSON], включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до умов Кредитного договору ПАТ «Приват Банк» надав [PERSON] кредит у вигляді в сумі 35617,90 дол. США на термін до 31 липня 2038 р. (п. 8.1. Кредитного договору) зі сплатою 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (п. 8.1. Кредитного договору). Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора , і обовязок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає , що жодних дій щодо реалізації цього права , в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Проаналізувавши розрахунок заборгованості наданий ПАТ «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором № PLOKGK0000000014 виникла 22.04.2009 року. Позов про стягнення заборгованості подано 23.09.2015 року (справа №545/2733/15-ц). В цей проміжок часу жодної претензії чи вимоги Поручителю не направлялось. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. п. 12. Договору поруки визначає, що Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки (пять років). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була предявлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Правова позиція стосовно визначення строку виконання основного зобовязання за договором поруки висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року в справі №6-20цс14: «У наданих для порівняння судових рішеннях у справах, які виникли з подібних правовідносин про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: у постановах ВГС від 12.12.2012 та від 7.03.2013 суд касаційної інстанції, застосовуючи ч.3 ст.254, ч.5 ст.261, стст.256, 257, 267 ЦК, дійшов висновку про те, що оскільки в кредитному договорі передбачено, що його виконання здійснюється частинами відповідно до графіка погашення кредиту, то початком перебігу позовної давності для стягнення кредиту й процентів за користування кредитом є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, однак не сплатив його, а тому загальна позовна давність застосовується до кожного щомісячного простроченого платежу, який був визначений у договорі графіком платежів. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок (ст.253 ЦК). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). А банк довідався з моменту несплати чергового платежу Позичальником. За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами кредитного договору (пп.3.1, 3.3) позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Як установили суди попередніх інстанцій, Особа 17 перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку із чим з 10.01.2006 у неї утворилася заборгованість за кредитним договором. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до неї 25.03.2013. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, доходимо висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналогічні висновки містяться в постановах ВГС від 12.12.2012 та 7.03.2013.» Тобто початок позовної давності до боржника є фактичною датою виникнення зобовязання по договору поруки, і саме з моменту несплати позичальником щомісячного платежу настає термін повернення кредиту. Верховний суд чітко визначив момент коли в банка виникає момент для предявлення вимоги до поручителя. Правова позиція ВСУ у справі № 6-3087цс16 від 29 березня 2017 року: «За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 6 листопада 2032 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, саме з часу прострочення сплати періодичного платежу відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 21 січня 2015 року) предявити вимоги до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.» Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору. Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановлюють й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, Верховний суд України дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку, або після настання строку визначеного договором поруки для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: 1)протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); 2)протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); 3)протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Слід мати на увазі, що порука це строкове зобовязання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1 (постанова від 17 вересня 2014 р.). Отже враховуючи п. 12 Договору поруки від 31.07.2008 року де зазначено, що Порука припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором та проаналізувавши розрахунок заборгованості, наданий Відповідачем 1, можна з впевненістю сказати, що зобовязання за договором поруки виникло 22.04.2009 року, саме з того моменту коли [PERSON] не вніс чергового платежу за умовами кредитного договору № PLOKGK0000000014. А закінчення пятирічного терміну відбулося 22.04.2014 року. В період з 22.04.2009 року по 22.04.2014 рік жодної претензії, вимоги чи позовної заяви до позивача зі сторони ПАТ «Приват Банк» не предявлялося. Позовна заява про стягнення заборгованості була подана ПАТ «Приват Банк» тільки в вересні 2015 року. Разом з тим у постанові № 6-107цс13 Верховний Суд України вказав на те, що наявність рішення суду про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права. За результатами розгляду касаційної скарги у справі № 6-17837св14 суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що оскільки в рішенні суду в іншій справі про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів питання припинення поруки не досліджувалося, то таке рішення не є визначальним і таким, що звільняє від доказування; наявність цього рішення не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав, передбачених статтею 16 ЦК України. Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів зокрема може бути припинення правовідношення. Відповідач бажає стягнути з мене в солідарному порядку кредитну заборгованість хоча договір поруки фактично припиненим, а це являється порушенням моїх прав. Права позивача були порушені також і [PERSON], так як невиконання умов кредитного договору призвела до того, що ПАТ «Приват Банк» вимагає від позивача, як він вважає солідарного боржника, повернення дуже великих коштів. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У постанові Верховного Суду України від 17.09.2014р. за результатами розгляду справи № 6-53цс14 зроблено такий правовий висновок: виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит має бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Враховуючи п. 12 Договору поруки від 31.07.2008 року де зазначено, що Порука припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором та проаналізувавши розрахунок заборгованості, наданий Відповідачем 1, зобовязання за договором поруки виникло 22.04.2009 року, саме з того моменту коли [PERSON] не вніс чергового платежу за умовами кредитного договору № PLOKGK0000000014, а закінчення пятирічного терміну відбулося 22.04.2014 року. Згідно з правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 21.05.2012 року у справі № 6-68цс11, умови договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин, порука на підставі ч.4 статті 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 21.05.2012 року у справі № 6-69цс11, у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1ст. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Право поручителів не підлягає захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням ч. 1ст. 559 цього Кодексу. Таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою. Більше того, Верховний суд України розглядаючи справу № 6-272цс16 від 29.06.2016 р. зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: 1) протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); 2) протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); 3) протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Окремо необхідно наголосити, що Верховний суд України розглядаючи справу № 6-125цс14 зробив важливий висновок: «…предявленням вимоги до поручителя є предявлення до нього позову.». Разом з цим існує і окрема думка судді ВСУ [PERSON] у цій же справі: «Судова палата дійшла висновку, що предявленням вимоги до поручителя є предявлення до нього позову. Оскільки за умовами кредитного договору [PERSON] зобов'язаний погашати кредит періодичними платежами згідно графіку, узгодженому сторонами, ці умови ним не виконувались, а тому з часу неповернення ним чергового щомісячного платежу у банку виникло право протягом шести місяців пред'явити вимогу до поручителя. Ознайомившись з матеріалами цивільної справи № 545/2733/15-ц яка розглядалась суддею Стрюк Л.І. Полтавського районного суду Полтавської області, встановлено, що відповідно до Розрахунку заборгованості за кредитним договором № РК(ЖСК0000000014 від 31.07.2008 року, заборгованість Позичальника [PERSON] виникла 22.04.2009 року. В свою чергу відповідно до матеріалів справи позов ПАТ КБ «Приват Банком» про стягнення заборгованості з Позичальника [PERSON] та Поручителя [PERSON] подано 23.09.2015 року (справа №545/2733/15-ц). В цей проміжок часу жодної претензії чи вимоги Поручителю не направлялось На підставі викладеного суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved