Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

27.01.2021р. представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі - ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів"), що діє на підставі довіреності, звернулася до суду з вищевказаним позовом, яким просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 1152437150 від 15.02.2018р., що був укладений між відповідачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" (далі - ТОВ"ФК"ЦФР"), - в розмірі 134764,30грн., та судові витрати - в розмірі сплаченого позивачем судового збору - 2270грн., посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що позивач є, у порядку переуступки боргу, правонаступником заборгованості відповідачів за вказаним кредитним договором від 15.02.2018р. між відповідачем [PERSON] та ТОВ"ФК"ЦФР", добровільно не виконують зобов`язань, та, з моменту отримання позивачем права вимоги - не здійснили жодного платежу на поповнення рахунку для погашення кредитної заборгованості, надавши певні докази, серед яких ті, що підтверджують право вимоги після переуступки боргу, а також докази оплачених судових витрат. Представник позивача у судове засідання не прибув, заявою просив справу розглянути за його відсутністю, надіславши додатково відповідні пояснення окрім позову. Відповідач, що був повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, - до суду не з`явився, його представник надав суду письмові заперечення щодо предмету та підстав позову, яким просить відмовити у задоволенні позову, пояснивши що з доводами, викладеними у позовній заяві він та відповідач не погоджуються у зв`язку з відсутністю доказів розміру боргу,відсутності підпису позичальника у договорі,розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом, графік руху коштів по кредиту також не може вважатись належним доказом руху коштів ,також позивач не довів належними та допустимими доказами розмір заборгованості та наявність всіх предбачених договором документів, які б підтверджували доведеність позовних вимог. Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, відмовити у задоволенню позовних вимог, - за наступних підстав. Згідно матеріалів, наданих суду позивачем, 15.02.2018р. відповідач звернувся до ТОВ «ФК «ЦФР» з заявою №1152437150 про отримання кредиту, підписанням якої підтвердив згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР" становлять кредитний договір. 09.12.2019 року між ТОВ "ФК 2ЦФР" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено договір про відступлення права вимоги №20121209, відповідно до умов якого до ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вищезазначеним кредитним договором №1152437150 від 15.02.2018р. Відповідно до реєстру боржників,що наданий суду позивачем, - [PERSON] має непогашену заборгованість в розмірі 134764,30грн. з яких: 59966,30грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 11948,53грн. - сума заборгованості за відсотками, 43536,46грн. - сума заборгованості за щомісячними відсотками, 19313,01грн. - сума заборгованості за пенею. Статтею 599 ЦК України регламентовано, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст.526,527,530 цього ж Кодексу - що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України регламентується недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання; відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору, зобов`язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч.1ст.1054 ЦК України), а відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які не заперечуються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Докази, що не були предметом дослідження у судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивної цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Вимогами ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. А згідно ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1049 ЦК України закріплено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та порядок, що встановлені договором. Таким чином, вимоги позову ґрунтуються на правовідносинах, що виникли на підставі Заяви відповідача [PERSON] про приєднання до Умов отримання кредиту з ТОВ «ФК«ЦФР» від 15.02.2018р. №2252437150 на отримання кредиту, що за переконанням позивача у сукупності складає Договір. Між тим, стосовно дотримання письмової форми кредитного договору, то ВП-ВС у Постанові від 03.07.2019р. (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), вже зазначав, у справі стосовно аналогічних правовідносин, що: "матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов зрозумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування". У даному випадку, роздруківка з сайту позивача також не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий самий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній Постанові від 03.07.2019р. (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) також вважає, що у таких випадках неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки "Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову". У даному випадку суд не виключає також наявності можливості в первісного кредитора, яким є ТОВ"ФК"ЦФР" змінювати Умови та Правила надання банківських послуг, що були розміщені на його офіційному сайті, що не виключалося в момент підписання позичальником заяви, оскільки сама заява містить застереження щодо обов`язку позичальника знайомитися зі змінами цих Умов та Правил, які відбуватимуться у майбутньому і інформація про нього буде доводитися позичальнику лише шляхом оприлюднення на офіційному сайті позичальника, проте механізму фіксування того факту, що позичальник ознайомився і погоджується з новими Умовами і Правилами - в первісного кредитора був відсутній, як і відсутній механізм підтвердження того, що позичальник реально ознайомився з Умовами і Правилами кредитної послуги хоча би з тими, що діяли на момент початку кредитних правовідносин, - тобто, відсутній підпис позичальника на будь-якій редакції будь-яких Умов та Правил кредиту, стосовно якого розглядається дана справа. Таким чином, не можна не погодитися з думкою представника відповідача, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг первісного кредитора, таким чином, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, а також й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, або можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, а також щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником, оскільки лише цей факт міг би свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому Умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору в цілому. Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», що ухвалені 09.04.1985р. №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі мають бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Отже, Умови, на відміну від Договору, - містять ознаки узагальнених правил користування банківськими послугами, а за відсутністю підпису позичальника - не є належним доказом та не мають вказівок про зобов`язання конкретного клієнта. Крім цього, сам по собі Договір (Умови) не можна вважати доказом надання кредитних коштів, у зв`язку з тим, що він за своєю правовою природою є консенсуальним договором, згідно якого на етапі підписання не виникають правовідносини за договором кредиту (ст.1054 ЦК України). В ньому зазначаються лише умови, порядок надання кредитних коштів, строки надання цих коштів, умови повернення, тощо. Доданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості - також не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Однак розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій. Отже, доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір та наявність всіх передбачених Договором документів, які б підтверджували доведеність позовних вимог. Доданий же позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Розрахунок заборгованості також не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з гр. [PERSON] , первісним кредитором було дотримано вимог, передбачених ч.2ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» - щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважає узгодженими Банк. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подано відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, під час розгляду справи має безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. Статтями 77 - 80 ЦПК України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію стосовно предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 95 ЦПК України визначено, що, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Долучені до матеріалів справи Умови та Правила надання кредитних послуг не містять відомостей про дату їх прийняття / затвердження. Таким чином, позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між відповідачем [PERSON] та первісним кредитором у належній формі та узгодження його істотних умов, а саме: відсотки за користування кредитом, комісія та її розмір; неустойка та її розмір, а відповідно, такий договір в силу ч.2ст.1055 ЦК України є нікчемним, а отже, відсутні підстави для стягнення з позичальника на користь позивача (кредитора) нарахованих відсотків, комісії та неустойки за спірним договором. Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed