Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа ПАТ «ОТП Банк», в якому просила про поділ майна подружжя, яке складається із нерухомості - будинку [ADDRESS] , шляхом визнання за нею права власності на 1\\2 частину вказаного будинку. Свої вимоги позивач мотивувала наступним. 30.08.1989 року вступила до шлюбу з [PERSON] . На даний момент шлюб не розірваний. Під час шлюбу, за її згодою, було придбано будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2007 року, посвідченого нотаріусом Філіпенко В.В. за реєстровим номером 42 від 16.01.2007 року. За спільною згодою подружжя вказаний будинок передано в іпотеку за договором від 22.10.2007 року, який укладено між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк», та посвідчений приватним нотаріусом Філіпенко В.В.( реєстровий номер 3298 від 22.10.2007 року). За приписами ст.ст.60, 63 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного доходу, а тому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності, та їх частки є рівними. Посилаючись на викладене і просила про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 26.03.2020 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана нею 31.03.2020 року. Ухвалою від 02.04.2020 року дана позовна заява залишена без руху. На виконання ухвали апаратом суду 20.05.2020 року зареєстрована заява про усунення недоліків. Ухвалою від 26.05.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 20.08.2020 року. Ухвалою від 26.05.2020 року витребувано від ПАТ «ОТПБанк» договір іпотеки будинку [ADDRESS] , укладений 22.10.2007 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Філіпенко В.В. (реєстровий 3298 від 22.10.2020 року). На виконання ухвали суду 31.07.2020 року ПАТ «ОТП Банк» направив копію договору іпотеки від 16.01.2007 року, укладений ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , посвідчений 16.01.2007 року приватним нотаріусом Філіпенко В.В., реєстровий номер 43, та накладено заборону відчуження 16.01.2007 року № 7. При цьому представником банку надані пояснення 31.07.2020 року, в яких просили про відмову у задоволенні позову, посилаючись на таке. 16.01.2007 року, відповідач за згодою позивача уклав з ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», уклав кредитний договір № МL 401\\001\\2007, за яким банк надав позичальнику грошові кошти на придбання нерухомого майна в сумі 94 200 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 16. 01.2019 року. 16.01.2007 року придбаний за договором купівлі-продажу будинок [ADDRESS] з земельною ділянкою. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] був заключений договір іпотеки від 16.01.2007 року, за яким переданий в іпотеку банку даний житловий будинок. 23.05.20218 року Центральним районним судом м. Миколаєва постановлено рішення по справі № 490\\9107\\16-ц про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 16.01.2007 року в розмірі 63 483, 32 долара США, та виданий виконавчий лист, який на даний час знаходиться на виконанні у приватного виконавця Куліченко Д.О. 09.10.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а також проведено опис та арешт спірного майна. За такого, визнання права власності за позивачем не направлено на реальне настання правових наслідків, а спрямоване на встановлення іпотекодержателю перешкод у розпорядженні спірним будинком. У випадку визнання права власності на предмет іпотеки за одним із подружжя, то до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право власності у період первинного придбання майна, що відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 09.07.2020 оку у справі 310\\14016\\13-ц. Окрім того, згідно ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (Постанова КЦС від 06.03.20219 року у справі № 317\\3272\\16-ц). Поділ майна не може використовуватись учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник,у відношенні якого накладено арешт на його майно та дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора та направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Відповідач заперечень проти позову не надав. Ухвалою від 20.08.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач та її представник позов підтримали, просили про розгляд справи у їх відсутність. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом та відповідні їм правовідносини. При цьому, судом досліджені матеріали цивільної справи № 490\\9107\\16-ц. 30.08.1989 року [PERSON] та [PERSON] вступили до шлюбу, який між сторонами не розірваний, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 30.08.1980 року ( актовий запис № 1874). 16.01.2007 року [PERSON] , за згодою [PERSON] , заключений кредитний договір з ПАТ «ОТП Банк» МL-401\\001\\2007 на придбання нерухомого майна в сумі 94200 доларів США, з кінцевим терміном поверненням кредиту 16.01.2019 року. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку із земельною ділянкою від 16.01.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Філіпенко В.В., [PERSON] придбав житловий будинок із земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] (реєстровий номер 42). Даний договір зареєстрований 22.01.2007 року за номером 1503, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Сторони зареєстровані у даному будинку. Для забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту, між ПАТ « ОТП Банк» та [PERSON] заключений договір іпотеки № РСL-401\\003\\2007 від 16.01.2007 року, за яким останній передав в іпотеку банку житловий будинок [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Філіпенко В.В. (реєстровий номер 43) та накладена заборона відчуження. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 16.01.2007 року зареєстрована заборона відчуження вказаного будинку. 23.05.2018 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва постановлено про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 63 483, 32 долара США, та судовий збір. На виконання даного рішення суду 19.12.2018 року виданий виконавчий лист. Приватним виконавцем Куліченко Д.О. відкрито виконавче провадження постановою ВП № 60274189 від 09.10.2019 року. Постановою приватного виконавця від 09.10.2019 року накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] , в тому числі і на майно, яким він володіє спільно з іншими особами. 27.02.2020 року приватним виконавцем здійснено вихід за адресою [ADDRESS] , при якому встановлено, що двері не відчинені, перевірити майновий стан боржника не виявилось можливим, 16.07.2020 року складено приватним виконавцем аналогічний акт. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.12.2020 року задоволено клопотання приватного виконавця Куліченко Д.О. та оголошено розшук [PERSON] . За повідомленням Головного Управління національної поліції в Миколаївській області від 14.04.2021 року за номером 6424\\51\\5-21, місцезнаходження [PERSON] встановлено за місцем реєстрації. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. При цьому, об`єктами права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, а винятком виключеного з цивільного обороту. ( ст. 61 СК України ). За приписами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і до майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві пільної сумісної власності може бути укладений без виділу цієї частки ( ст. 64 СК України). При цьому, за ч.4 ст. 65 СК України, передбачено, що укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї договір, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною 2 ст. 69 СК України передбачено, що подружжя має право розділити майно за взаємною згодою. Статтею 70 СК України передбачено, що частки подружжя у спільному майні є рівними. Законодавець визначив способи розподілу майна подружжя у ст. 71 СК України, якою передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У Конституції України визначено, що Україна є, зокрема, демократичною, правовою державою (стаття 1); людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3); Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8). Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, які рівні перед законом (частина четверта статті 13 Основного Закону України). Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша); право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану (частина п`ята). Відповідно до Конституції України визнання, дотримання і захист права власності є обов`язком держави (абзац перший пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008); зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011). Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). Проте право власності, в тому числі й приватної, не є абсолютним; його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян (друге і третє речення абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008). Конституційний Суд України у Рішенні від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002 також зауважив, що за Конституцією України держава визначає та рівним чином захищає усі форми власності, кожна з яких може мати свої особливості, пов`язані із законодавчо визначеними умовами та підставами виникнення або припинення права власності (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законами (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2000 року № 14-рп/2000). Для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб`єктів правовідносин (третє речення абзацу четвертого підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002). Відповідно до Цивільного кодексу України , зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509); зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526); виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина перша статті 546). Згідно зі статтею 572 Кодексу за заставою кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За частиною першою статті 575 Кодексу іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом № 898 (абзац третій статті 1 Закону № 898). Відповідно до статті 3 Закону № 898 іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду, іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята). Згідно зі статтею 9 Закону № 898 іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено Законом № 898 (перше речення частини першої); іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки (абзац четвертий частини третьої). За частиною третьою статті 12 Закону № 898 правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого, зокрема, в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним. У статті 17 Закону № 898 визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до Закону № 898, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя). Згідно зі статтею 23 Закону № 898 у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (частина перша); особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (частина друга). Відповідно до статті 33 Закону № 898 у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (перше речення частини першої); звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта). Таким чином, із наведених законодавчих положень вбачається, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 898 обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону . Ці положення збігаються з положеннями абзацу четвертого пункту 4 частини першої статті 4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV зі змінами (далі - Закон № 1952), який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. За Законом № 1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2); обтяження - це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину (пункт 5 частини першої статті 2); речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону № 1952, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3). З аналізу наведених положень Закону № 1952 випливає, що обтяження нерухомого майна іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном та виникає з моменту внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту такого обтяження. Відповідно до статті 32 Закону № 1952 інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених Законом № 1952 (частина перша); для фізичних та юридичних осіб інформація за об`єктом нерухомого майна та суб`єктом речового права надається в електронній формі через офіційний вебсайт Міністерства юстиції України, за умови ідентифікації такої особи (фізичної або юридичної) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи, або в паперовій формі (абзац перший частини другої). Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин. Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Конституційний Суд України зазначив у своєму рішенні від 14.07.2020 року ( справа № 3-67\\2019), що положення частини першої статті 23 Закону № 898 не суперечать положенням частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність( п.6 ч.1 ст.3 ЦПК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватись учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 317\\3272\\16-ц, та від 22.10.2018 року у справі № 654\\1528\\17. Згідно ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Виходячи з аналізу вищевказаних норм права, позиції Верховного Суду, даний позов є таким, що задоволенню не підлягає. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними ( п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України"). У відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. До судових витрат на підставі ст. 133 ЦПК України, належать: судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з витребуванням доказів, та інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. При подачі позову надана квитанція про сплату судового збору всумі 6 189,15 грн., яка не пройшла оплату, та не підтверджена казначейством. За такого, з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 6 189, 15 грн.

Outcome: approved