Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що він працював на посаді заступника голови Правління з комерційних питань. На дану посаду був призначений відповідно до рішення загальних зборів, функцію яких виконує Держава як єдиний власник в особі Міністерства інфраструктури України. 30.03.2020 року його було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України згідно наказу №83/ос від 30.03.2020 року. Підставою такого звільнення виступило рішення в.о. голови правління, тобто суб`єкта, не уповноваженого на його прийняття., так як ні Загальні збори, ні Наглядова рада відповідача, які згідно Закону України «Про акціонерні товариства», Статуту, Положення про Правління відповідача мають виключне право приймати рішення про призначення на посади та припинення повноважень членів Правління відповідача, не приймали рішення про припинення його (позивача) повноважень. Систематичні, послідовні дії відповідача були спрямовані на примус його (позивача) до звільнення, яке відбулося під тиском відповідача. Його було звільнено за статтею під час перебування на лікарняному, про що внесений запис до трудової книжки. Єдиною умовою зміни запису було вказано написання заяви про звільнення за угодою сторін. Цьому передувала публічна критика, видалення з наради, позбавлення повноважень, виключення зі структурних підрозділів, виселення до кабінету, необладнаного для здійснення трудових функцій. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити та визнати наказ про звільнення незаконним, поновити на посаді, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., яка виникла в результаті протиправних дій відповідача, які призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що він є недоведений, обгрунтування позову не відповідають дійсним обставинам справи. Просили врахувати подані ними відзив на позов, документи та заяву про застосування строків позовної давності. Зазначили, що звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог законодавства, згідно заяви позивача та уповноваженою на те особою. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, покази свідка - позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Вказана позовна заява зареєстрована в суді 10.11.2020 року. Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2020 року визначено головуючого суддю. Відповідно до ухвали від 13.11.2020 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 10.12.2020 року у відповідача витребувано докази за клопотанням сторони позивача. 26.01.2021 року суд отримав документи - докази на виконання ухвали суду від 10.12.2020 року. Відповідачем подано відзив на позов, позивачем - відповідь на відзив, відповідачем - заперечення на відповідь на відзив. Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. В суді встановлено, що [PERSON] призначено з 07.12.2017 року на посаду заступника голови правління ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» згідно наказу №355/0с від 07.12.2017 року, підписаного в.о. голови правління ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» - Р.П.Сек, підстава: Лист МІУ від 05.12.2017 року №12605/10/10-17. (а.с.54). Згідно наказу від 16.01.2018 року №19/ос [PERSON] переведено на посаду заступник голови правління з комерційних питань, підстава - заява [PERSON] (а.с.55). 30.03.2020 року [PERSON] звільнено з посади заступника голови правління з комерційних питань згідно наказу №83/ос від 30.03.2020 року за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, на підставі заяви [PERSON] . Наказ підписаний керівником ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» - І.М. Довбань (а.с.52). Встановленим та неоспореним є факт написання, підписання позивачем [PERSON] заяви на звільнення за угодою сторін (а.с.51). Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є: угода сторін. Статтею 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Позивач посилається на те, що його звільнення було незаконним з причин написання ним заяви про звільнення за угодою сторін під тиском та у зв`язку з видачею наказу про його звільнення неуповноваженою особою. Аналізуючи вказані посилання, перевіривши надані до справи докази, суд приходить до того, що позивачем не доведено наявності примусу до написання ним заяви про звільнення за угодою сторін. Позивачем не надано жодного доказу щодо примушування його написати заяву про звільнення. Позивач не звертався до правоохоронних органів чи до інших установ з цього питання. Пояснення позивача, що примус полягав у тому, що виключення запису про звільнення з інших підстав - за п.1 ст.41 КЗпП України, про що було зазначено і в трудовій книжці, і в копії наказу (а.с.20, 43), можливий був лише за умови написання ним заяви про звільнення за угодою сторін, судом не враховується як належний, допустимий та достовірний доказ наявності примусу до написання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін. Не можуть бути враховані і покази позивача, надані в якості свідка, як належний та достатній доказ того, що на позивача чинився тиск, що мав місце примус зі сторони відповідача до написання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін. Закріплення за позивачем іншого робочого місця, виключення позивача з Тарифного комітету також не є доказом того, що написання заяви про звільнення позивача за угодою сторін було під тиском зі сторони роботодавця. Таким чином, в процесі розгляду справи позивачем не було доведено належними, допустимими, достатніми доказами позовні вимоги щодо наявності підстав для визнання наказу про звільнення від 30.03.2020 року незаконним у зв`язку з примусом написання заяви на звільнення за угодою сторін. Щодо підстави до визнання звільнення позивача незаконним з причин звільнення позивача неуповноваженою особою, суд приходить до наступного. Посилання позивача на те, що він був призначений на посаду відповідно до рішення загальних зборів, функцію яких виконує Держава в особі Міністерства інфраструктури України, і тому звільнення його з посади також мало бути згідно рішення Міністерства інфраструктури України, є безпідставним, оскільки, лист від 05.12.2017 року вказаного міністерства (на нього посилається позивач, а.с.136) свідчить про погодження останніх на призначення позивача на посаду заступника голови правління, а не про прийняття чи призначення його міністерством на дану посаду. Наказ Міністерства інфраструктури України від 26.03.2018 року №135 (на нього посилається позивач, а.с.56-57) свідчить про затвердження складу виконавчого органу (правління) ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», до якого входить і позивач, а не про прийняття, призначення позивача на посаду заступника голови правління з комерційних питань. Крім цього, листом (відповідь на запит адвоката) від 22.10.2020 року Міністерство інфраструктуру України повідомляє, що голова правління ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» самостійно призначає на посаду та звільняє з посади працівників цього товариства і у зв`язку з цим повідомляють, що призначення (обрання), переведення та звільнення (припинення повноважень) [PERSON] з посади заступника голови правління ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» не належить до компетенції Міністерства інфраструктури України (а.с.78). Викладене свідчить про те, що відсутні підстави до задоволення позовної вимоги про визнання наказу про звільнення позивача незаконним і з підстави, зазначеної позивачем, прийняття рішення про звільнення неуповноваженою на те особою. Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання наказу про звільнення позивача незаконним за зазначеними позивачем обгрунтуваннями - примус позивача відповідачем до написання заяви про звільнення за угодою сторін та прийняття рішення про звільнення позивача неуповноваженою на те особою, слідує, що відсутні і підстави для задоволення позовних вимог, які є похідними, про поновлення позивача на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Стороною відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності, з посиланням на те, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк для звернення до суду з даним позовом, доказів наявності поважних причин пропуску строку суду не було надано. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Встановлено, що позивача було звільнено з займаної посади 30.03.2020 року, і в цей же день він був ознайомлений з наказом. До суду з даним позовом позивач звернувся 05.11.2020 року (дата поштового відправлення), в суді позов зареєстровано 10.11.2020 року. Викладене свідчить про те, що встановлений законодавством місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі пропущено позивачем більше як на шість місяців. Суд погоджується з позицією сторони позивача в частині того, що у зв`язку з запровадженням на території України карантину, на законодавчому рівні були прийняті рішення про продовження строків звернення до суду. Так, відповідно до п.3 розділу Х11 Прикінцевих положень ЦПК України, доповненого на підставі Закону від 30.03.2020 року № 540-1Х, - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, строки визначені рядом статей ЦПК, та інші процесуальні строки, в тому числі строки звернення до суду, продовжуються на строк дії карантину. Однак, Законом від 18.06.2020 року №731-1Х було внесено зміни, в тому числі до ЦПК України, та викладено п.3 розділу Х11 Прикінцевих положень ЦПК України в наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо можливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином». Цим же Законом від 18.06.2020 року №731-1Х, розділом 11 (Прикінцеві та перехідні положення) визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" N 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Викладені норми закону свідчать про те, що продовження строків звернення до суду мало місце в період дії Закону від 30.03.2020 року і до вступу в дію Закону від 18.06.2020 року, датою якого є 17.07.2020 року. Враховуючи дату звільнення позивача - 30.03.2020 року, час звернення до суду - 05.11.2020 року та викладені вище норми закону, слідує, що позивач пропустив строк звернення до суду більше як на три місяці. Заяв про поновлення строків до суду не подавав. Викладене свідчить про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаною позовною заявою. Таким чином, за результатами розгляду справи було встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті спору та у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду. Враховуючи це, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог по суті спору. Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed