Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

17 грудня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить: визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,9 кв. м, житловою площеню 25,9 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,9 кв. м, житловою площеню 25,9 кв. м, реєстраційний номер майна 16808721. В обґрунтування зазначеного позову [PERSON] посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 1988 року, який за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2005 року було розірвано. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб - ДБК «Нова Аркадія», Управління земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання права власності на 71/2000 частину дачного будинку, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, усунення перешкоди у здійсненні права користування дачним будинком та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсації в розмірі 24139,63 гривень, що складає 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля «Mercedes-Benz 230», 1991 року випуску, державний номер [NUMBER] - відмовлено; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено; у задоволенні об`єднаного позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи: ДБК «Нова Аркадія» про усунення перешкод в здійсненні [PERSON] права користування дачним будинком, шляхом зобов`язання відповідача привести за власний рахунок дачний будинок з господарськими будівлями в первісний стан, відображений у технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» - відмовлено. Рішенням Апеляційного Суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року скасувано; позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб: ДБК "Нова Аркадія", Управління земельних ресурсів Одеської міської ради про розподіл спільного майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, та за об`єднаним позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб : ДБК "Нова Аркадія" про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання привести дачну будівлю в первісний стан задоволенено; визнано за [PERSON] право власності на ідеальну частку у праві сумісної власності подружжя, яка становить 71/2000 частин ДБК «Нова Аркадія» і складається з дачного будинку під літ « Б» та господарських споруд, розташованих на земельній ділянці площею 0,0682 га по [ADDRESS] , відображених в технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; визнано за [PERSON] , право власності на частину земельної ділянки площею 0, 0682 га, що становить площу 0,0341 га, розташовану в [ADDRESS] ; усунено перешкоди в здійснені [PERSON] права користування дачним будинком, шляхом зобов`язання [PERSON] привести, за власний рахунок, дачний будинок з господарськими будівлями розташований в [ADDRESS] , що становить 71/1000 частину ДБК «Нова Аркадія» в первісний стан, відображений у технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»,способом визначеним у висновку експерта за результатами проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи № 0120 від 10.07.2017 року; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію частини вартості автомобіля «MERSEDES-BENZ 230» 1991 року випуску державний номер [NUMBER] розмірі 24139,63 грн.( двадцять чотири тисячі сто тридцять десять 63 коп.); в решті рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зобов`язання привести його у первісний стан скасувано та залишено в цій частині в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року; рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року в частині поділу земельної ділянки та розташованого на ній дачного будинку під літ. «Б» по [ADDRESS] залишено без змін. У своєму позові [PERSON] вказує, що лише у 2020 році він дізнався про те, що у період шлюбу, окрім іншого майна, що були предметом судового спору, також відповідач набула право власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим, вважає, що його права порушені та він звернувся до суду. У свою чергу, [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просить: визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування зазначеного позову [PERSON] посилається на те, що на день придбання зазначеного майна сторонни вже не проживали однією сім`єю, оскільки з жовтня 2001 року припинились шлюбні відносини. Так, під час слухання справи [PERSON] визнавав, що шлюбні відносини фактично припинились з жовтня 2001 року. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримав первісний позов та просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви, посилаючись на її безпідставність. Представник [PERSON] у судовому засіданні підтримав зустрічну позовну заяву, у задоволенні позовних вимог у первісному позові просив відмовити, посилаючись на те, що зазначене майно було придбано [PERSON] за власні кошти та на той час сторони припинили шлюбні відносини. Також, представник [PERSON] надав до суду заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що [PERSON] не надав жодних доказів на підтвердження того, що він дійсно дізнався про спірне майно лише у 2020 році. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, допитавши свідків, суд вважає, що первісна позовна заява підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 1988 року, який за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2005 року було розірвано. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб - ДБК «Нова Аркадія», Управління земельних ресурсів Одеської міської ради про визнання права власності на 71/2000 частину дачного будинку, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, усунення перешкоди у здійсненні права користування дачним будинком та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсації в розмірі 24139,63 гривень, що складає 1/2 частини середньої ринкової вартості автомобіля «Mercedes-Benz 230», 1991 року випуску, державний номер [NUMBER] - відмовлено; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено; у задоволенні об`єднаного позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи: ДБК «Нова Аркадія» про усунення перешкод в здійсненні [PERSON] права користування дачним будинком, шляхом зобов`язання відповідача привести за власний рахунок дачний будинок з господарськими будівлями в первісний стан, відображений у технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» - відмовлено. Рішенням Апеляційного Суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року скасувано; позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб: ДБК "Нова Аркадія", Управління земельних ресурсів Одеської міської ради про розподіл спільного майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, та за об`єднаним позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб: ДБК «Нова Аркадія» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання привести дачну будівлю в первісний стан задовольнено; визнано за [PERSON] право власності на ідеальну частку у праві сумісної власності подружжя, яка становить 71/2000 частин ДБК «Нова Аркадія» і складається з дачного будинку під літ « Б» та господарських споруд, розташованих на земельній ділянці площею 0,0682 га по [ADDRESS] , відображених в технічному паспорті від 17 лютого 1998 року,який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»; визнано за [PERSON] , право власності на частину земельної ділянки площею 0,0682 га, що становить площу 0,0341 га, розташовану в [ADDRESS] ; усунено перешкоди в здійснені [PERSON] права користування дачним будинком, шляхом зобов`язання [PERSON] привести, за власний рахунок, дачний будинок з господарськими будівлями розташований в [ADDRESS] , що становить 71/1000 частину ДБК «Нова Аркадія» в первісний стан, відображений у технічному паспорті від 17 лютого 1998 року, який виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»,способом визначеним у висновку експерта за результатами проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи № 0120 від 10.07.2017 року; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію частини вартості автомобіля «MERSEDES-BENZ 230» 1991 року випуску державний номер [NUMBER] розмірі 24139,63 грн. (двадцять чотири тисячі сто тридцять десять 63 коп.); в решті рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зобов`язання привести його у первісний стан скасувано та залишено в цій частині в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року; рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року в частині поділу земельної ділянки та розташованого на ній дачного будинку під літ. «Б» по [ADDRESS] залишено без змін. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Рудницькою Ю.О., [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Згідно з частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Аналізуючи дану норму закону, можна дійти висновку, що саме обставини встановлені, зокрема, рішенням суду не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте, аналіз змісту рішення Київського районного суду міста Одеси від 21 грудня 2005 року у справі № 2-9212/05 свідчить про те, що судом вказана обставина не встановлювалась. Крім того, вказане питання також досліджувалось під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Так, апеляційним судом Одеської області в ухвалі від 18 грудня 2007 року (провадження №22ц-5299-07) зазначено про те, що «відсутність в рішенні суду факту щодо строку припинення шлюбних стосунків не впливає на висновок суду щодо стійкого розладу сім`ї». Враховуючи викладене, апеляційним судом було залишено без змін рішення Київського районного суду міста Одеси від 21 грудня 2005 року №2-9212/05. Зазначення позивачем дати припинення шлюбних відносин у позовній заяві, апеляційній скарзі або поясненнях суду саме з 1997 року не є преюдиційною обставиною (ст.82 ЦПК України), адже вказані документи не є джерелами встановлення доказів. Крім того, зазначені посилання Позивача не знайшли свого підтвердження у відповідному рішенні апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року (провадження №22-ц/785/2796/17) про поділ майна подружжя, на яке посилається Відповідачка. Посилання на відсутність чи наявність квитанцій про сплату комунальних послуг за вказаний період, не є належним та допустимим доказом відсутності шлюбних відносин у сторін у вказаний період, оскільки такі обов`язки може виконувати один із подружжя, як правило той на кого оформлено відповідні особові рахунки зі сплати комунальних послуг. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» за № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Оскільки відповідачкою не доведено обставини фактичного припинення шлюбних відносин станом на момент придбання спірного нерухомого майна, підстави для задоволення позову відсутні. Так, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у справі № 607/10913/17, «колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що житловий будинок відповідачі набула в період фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки момент його державної реєстрації не свідчить безумовно про його набуття саме в цей період». Таким чином, Верховний Суд вважає, що докази фактичного припинення шлюбних відносин повинні мати беззаперечний та безумовний характер. Таких доказів Відповідачкою не надано. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 61-1935св18. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі 6-1568цс16. Проте, [PERSON] не надала до суду жодних належних та допустимих доказів того, що спірне майно було придбане за її власні кошти. Суд критично ставиться до показань свідків щодо майнового стану [PERSON] . Так, свідок [PERSON] вказав, що постійно допомагав [PERSON] та надавав їй кошти, проте інші свідки вказували, що вона самостійно купувала та робила ремонт у спірній квартирі. Також, суд критично ставиться до пояснень свідків щодо ведення спільного господарства сторін, оскільки їхні пояснення є суперечливими, та не підтверджуються сукупністю досліджених доказів, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись до суду. Строки позовної давності мають загальний характер. Вони поширюються на всі правовідносини, крім випадків, передбачених законодавством. При цьому, представник відповідача [PERSON] не надала жодних належних та допустимих доказів того, щодо обізнаності [PERSON] щодо наявності у власності [PERSON] спірного майна. При цьому, [PERSON] зареєструвала зазначену квартиру в КП «БТІ та РОН» Одеської області лише 08 квітня 2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 08 квітня 2008 року. Тобто, під час розгляду Приморським районним судом м. Одеси справи про поділ майна подружжя, [PERSON] не міг дізнатись про існування зазначеної квартири. У зв`язку з чим, суд вважає, що строки позовної давності позивачем не порушені. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, зустрічна позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню..

Outcome: approved