Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Представник заявника звернувся із вимогами до відповідача, якими просить суд ухвалити рішення про зняття арешту з майна позивача, який був накладений постановою Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про арешт майна та заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження №42999095 від 20.05.2014 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №13595705 від 5.06.2014 року. В обґрунтування заявленого суду позивач зазначив наступне. Відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯБ №732921 від 4.04.2006 року та серії ЯБ №732923 від 4.04.2006 року позивачу на праві приватної власності належить земельні ділянки площею 1,9370 га та площею 1,9398 га, які розташовані на території Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с. 9-10). В процесі оформлення позивачем землевпорядних документів останньому стало відомо, що на все його майно в рамках виконавчого провадження №42999095 постановою Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) накладено арешт, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №197108924 від 21.01.2020 року (а.с. 11). Позивач звертався із заявою про зняття арешту з його майна до відповідача. У відповідь на таку заяву позивачем отримано лист №103214/8.21-30/18 від 18.12.2019 року, з якого вбачається, що згідно бази даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень відкритих виконавчих проваджень відносно позивача немає. У відповідача на виконанні перебували виконавчі провадження щодо стягнення з позивача боргів різних категорій. Такі виконавчі провадження були завершені (а.с. 14). Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечень учасників справи щодо цього. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач не скористався своїм правом надати до суду належні та допустимі докази, які б спростовували доводи позивача, відзиву на позов не подав, свого ставлення до позовної заяви не висловив, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином. Проаналізував фактичні обставини справи суд дійшов висновку про необхідність застосувати наступні положення законодавства України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Так, дійсно матеріали справи містять інформацію про те, що відповідачем постановою від 20.05.2014 року накладено арешт на нерухоме майно позивача. В той же час, суду не надано жодних доказів про рішення, на підставі якого було винесено згадувану постанову державного виконавця. Наразі не відомо ні номеру справи, ні сторін у такому судовому провадженні. Звідси відсутня інформація щодо того, яке кінцеве рішення у ній, доля арештованого і належного позивачеві нерухомого майна. Загальнодоступні реєстри судових актів не містять інформацію про згадуване рішення. Разом з тим, суд не вповноважений за власною ініціативою запитувати інформацію про наявність або відсутність згадуваного судового рішення в архіві або відшуковувати його в наявних провадженнях суду, адже за зверненням позивача відкрито справу за правилами загального позовного провадження. Дана заборона визначена принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України). За таких обставин у суду немає підстав стверджувати, що належне позивачеві нерухоме майно нині належить позивачеві, адже відсутнє кінцеве рішення суду у справі, по якій вживались згадувані заходи забезпечення. Так, рішенням суду могло бути скасовано як рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації, так і сам правовстановлюючий документ. Дійсно, могло бути прийнято судом рішення про закриття провадження у справі або про скасування застосованих і згадуваних раніше заходів забезпечення позову. Суду дана інформація не відома і відсутні, як зазначалось, підстави для відшукування такої інформації за власною ініціативою. Разом з тим, процесуальним законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Приймаючи рішення про відсутність підстав для задоволення позову з наведених вище причин суд зазначає, що вимоги адресовані ще й до неналежного відповідача. Так, процесуальним законом визначено, що захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Звідси, позов має бути пред`явленим до особи, яка такі права порушила, не визнала або оспорила. Направлений позов та додатки до нього, на переконання суду, не свідчать про те, що саме підрозділ виконавчої служби порушував, не визнавав або оспорював права позивача. В даному випадку відповідач лише виконував обов`язки по виконанню рішення суду. З таким самим принципом, за яким позов пред`явлено до виконавчої служби, можливо було пред`явити позов до суду, який приймав рішення про забезпечення позову. Також суд керується наступними роз`ясненнями, які містяться в дійсному на даний час пункті 2 ППВССУ № 5 від 3 червня 2016 року. Даними роз`ясненнями визначено, серед іншого, що виконавча служба може бути залучена до участі у справі в якості третьої особи. Відповідачем має бути стягувач або особа в інтересах якої накладався арешт. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також виходячи з критеріїв розумності та справедливості, суд дійшов до висновку про відмову у задоволені позову як безпідставного та поданого до неналежного відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed