Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач 24.04.2015 р. звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що 16 квітня 1992 року виконавчим комітетом Охтирської районної ради народних депутатів було зареєстровано Мале підприємство «Ворскла» (далі - Підприємство). Засновниками є Підприємства виступили позивач [PERSON] та [PERSON], який до того ж виконує обовязки директора. Діяльність підприємства здійснюється відповідно до Статуту, Договору про заснування малого підприємства, чинного законодавства України. Підприємство є юридичною особою і діє на основі господарського розрахунку, самофінансування і самоокупності, має статутний фонд, відокремлене майно, самостійний баланс, поточні рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням, штампи, фірмові бланки, виконує покладені на нього обов'язки і користується правами, пов'язаними з його діяльністю, може від свого імені набувати майнові права і нести обов'язки, бути позивачем і відповідачем у суді. Статутний фонд Підприємства було утворено за рахунок грошових внесків засновників в сумі 20000 рублів (на той час) і розділений між ними на дві рівні частки, вартістю по 10000 рублів кожна. Свої частки у статутному фонді ними внесено повністю, непорозумінь щодо цього не виникало протягом всього часу спільного ведення справ, повязаних з діяльністю підприємства. Починаючи із 2010 року між ними, засновниками підприємства, виник конфлікт із приводу підходів до вирішення питань управління підприємством, а також його участі у цьому процесі. [PERSON], користуючись своїми правами директора підприємства, усунув його від можливості будь-яким чином здійснювати контроль за виробничою, господарською та фінансовою діяльністю підприємства, як це передбачено статутними документами підприємства, брати участь у прийнятті управлінських рішень. Його неодноразові звернення з письмовими заявами на адресу [PERSON] щодо надання копій документів фінансово-господарської діяльності підприємства для проведення аудиторської перевірки фінансової звітності підприємства результатів не дали (копії звернень та відповідей на них додаються). Зазначені обставини спонукали його прийняти рішення про вихід зі складу засновників Підприємства. 27 серпня 2013 року він надіслав на адресу Підприємства нотаріально завірену заяву від 23 серпня 2013 року про вихід зі складу засновників та про виплату вартості належної йому частки майна Підприємства відповідно до статті 10 Договору від 06 березня 1992 року «Про заснування малого підприємства». На сьогоднішній день розрахунки із ним не проведені. Зазначена обставина змушує його звернутись за судовим захистом своїх інтересів. Відповідно до статті 10 Договору від 06 березня 1992 року «Про заснування малого підприємства» після заснування підприємства учасник, який вибуває із товариства, зобовязаний попередити про свій вихід із підприємства за 30 днів. Проведення розрахунків з колишніми учасниками підприємства здійснюється на підставі балансу на момент його вибуття. Остаточне проведення розрахунків з такими учасниками може бути здійснено у відповідності зі Статутом після закінчення фінансового року. Засновницький договір підприємства відсилає до Статуту, у якому повинні міститися норми щодо порядку проведення розрахунків з учасниками в разі виходу зі складу засновників підприємства. Наразі, Статут не містить жодної вказівки з приводу цього порядку. На жаль, установчі документи підприємства свого часу не були приведені до вимог чинного законодавства, зокрема Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, інших законів України, що регламентують діяльність субєктів господарювання, що змушує звернутися до такого інституту права як «аналогія закону» (стаття 8 Цивільного кодексу України). Актами законодавства, які доцільно застосовувати у даному випадку є Цивільний кодекс України (глава 8) та Закон України «Про господарські товариства». Дійсно, за своєю суттю Мале підприємство «Ворскла» є до певної міри товариством з обмеженою відповідальністю. Так, статтею 2 Договору «Про заснування малого підприємства», п. 2.1. Статуту підприємство має статутний капітал, який поділений на частки, розмір яких встановлений статутом, створюється громадянами-засновниками шляхом обєднання зусиль, майнових та особистих немайнових вкладів (внесків), спрямованих на створення юридичної особи, метою діяльності якої є отримання доходу, а стаття 50 Закону України «Про господарські товариства» визначає поняття товариства з обмеженою відповідальністю як таке, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами (аналогічну норму містить стаття 140 Цивільного кодексу України). У випадку неврегульованості в установчих документах, вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті при виході учасника з товариства, повинна відповідати вартості чистих активів товариства, що визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення). Розрахунок належної учаснику частини прибутку здійснюється на дату виходу (виключення) з товариства (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24.10.2008 р. № 13). Такою датою слід вважати 30 серпня 2013 року (копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення додається), адже відповідно до пункту 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», вихід зі складу учасників ТОВ не повязується ні з рішенням зборів учасників, ні з внесенням змін до установчих документів товариства. У звязку з цим моментом виходу учасника з товариства є дата подання ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами звязку. З огляду на те, що він має право на частку у статутному фонді підприємства в розмірі 1/2, Мале підприємство «Ворскла» зобовязане сплатити на його користь вартість належної частини майна в сумі, яка буде визначена за результатами проведення експертної оцінки дійсної (ринкової) вартості основних засобів, нематеріальних активів, довгострокових або поточних біологічних активів для обчислення вартості частини майна, належної до сплати такому учаснику і після уточнення позовних вимог, яка обчислюється відповідно до Положень (стандартів) бухгалтерського обліку, затверджених наказами Міністерства фінансів України від 27.04.2000 № 92, від 18.10.1999 № 242 та від 07.02.2013 №73. Позивач [PERSON] та його представник у судовому засіданні вимоги підтримали у повному обсязі із підстав викладених у позовній заяві. При цьому позивач пояснив, що підприємство було засноване у 1992 р., але він у ньому на той час не працював. На підприємство він прийшов у 1995 році. [PERSON] відразу запропонував йому бути його співзасновником і всі установчі документи були приведені у відповідність із цим. У 1996 році здається він вносив гроші в касу підприємства, тому що в 1997 році була перереєстрація підприємств і бухгалтер перерахувала суму, які він повинен був внести в касу. Після цього були проведені неодноразові перевірки податковою. У 1997 році нотаріусом посвідчено тату та установчий договір підприємства. У 2007 році між ними виникли непорозуміння в роботі. [PERSON] на той час сам був ініціатором поділу між ними майна підприємства та звертався до суду з позовом по даному питанню. Після звільнення людей він написав заяву через нотаріуса про вихід із складу співзасновників. І після цього його право про вихід та на отримання компенсації не визнається та підлягає захисту у судовому порядку. Представник позивача також пояснив, що підприємство Ворскла зареєстроване у 1992 році. На той час засновниками підприємства в 1992 році, що не оспорюється сторонами, були [PERSON] і [PERSON]. В 1993 році [PERSON] вийшов із складу співзасновників, і у 1995 році коли [PERSON] також звільнився з заводу "Медмеблі" і прийшов до МП "Ворскла", йому [PERSON] було запропоновано прийняти участь у діяльності МП "Ворскла" у якості співзасновника, був укладений договір, датований 1992 роком. Договори що діяли на той час і статути не підлягали нотаріальному посвідченню. В лютому 1997 року [PERSON] і [PERSON] як співзасновники підприємства звернулись до нотаріуса [PERSON], яка посвідчила статут і установчий договір МП Ворскла. Також у 1997 році у липні місяці Державний реєстратор зробив запит до МП з підтвердження статутного фонду, облікова картка заповнювалась, що є в матеріалах реєстраційної справи. За підписом [PERSON] і бухгалтера було підтверджено внесення позивачем внеску до статутного фонду. Також особисто [PERSON] заповнювалась реєстраційна картка, де вказано чітко перелік співзасновників [PERSON], [PERSON], підпис на картці "Кулик". І далі матеріали в реєстраційній справі за підписом або [PERSON], або [PERSON], що підтверджується те, що є два співзасновника. З витягу ЄДПОУ засновниками є [PERSON] і [PERSON]. На жаль де вказується статутний фонд вказується 0. Але це недопрацювання або недолік осіб, які здійснювали управління підприємством, тому що в будь-якому випадку вони повинні були перереєструвати документацію і привести у відповідність до законодавства України. Але на сьогодні співзасновниками значаться у рівних частках [PERSON] і [PERSON]. У 2010 році, у провадженні Охтирського міськрайонного суду 2-1230 від 2010 року розглядалось питання про поділ спільного майна за позовом [PERSON] з його особистим підписом. В позові зазначено між іншим столярний цех і адміністративна будівля, та перелік іншого майна підприємства. [PERSON] просив визнати за ним право приватної власності на столярний цех, який був спільним сумісним майном. В результаті було закрито провадження у справі. Вважає, що є підстави для вирішення питання цього питання позитивно для позивача. В установчих документах визначено, що є право на вихід та право на отримання частки на дату виходу. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач [PERSON] не виконав умови установчого договору не внісши до статутного фонду грошовий внесок. Підприємство дійсно було засноване 16.04.1992 р., ним та гром. [PERSON], який і вносив іншу частку до статутного фонду. Укладення заднім числом установчого договору між ним та позивачем пояснює тиском на нього, а подання цивільного позову про поділ спільного майна (у тому числі і майна підприємства) - юридичною необізнаністю та неправильною порадою представника, який був у нього на той час. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що на той час без перевірки внесення коштів до статутного фонду підприємства останнє не реєструвалось взагалі. Сторона позивача не заперечує того факту, що [PERSON] повідомляв в суді про те, що саме він та [PERSON] внесли у рівних частках кошти до статутного фонду підприємства і почали працювати. [PERSON] вийшов із підприємства. Позивач зазначає, що став співзасновником, але про те що вніс власні кошти до статутного фонду жодних доказів не надав. У 1992 році позивач не міг внести кошти, бо фактично став співзасновником в 1995 році. Якщо він нічого не вносив, то і права на майно у нього немає. Податкова дійсно проводила перевірку, чи внесені кошти до статутного фонду. Однак про те, хто саме робив внески не перевірялось. Вважає, що в даному випадку нормативні документи, на які посилається позивач, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, жодних доказів суду не надано. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом установлені факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності юридичної особи мале підприємство «Ворскла» було зареєстроване Охтирською районною державною адміністрацією 16.04.1992 р. Згідно Статуту зазначеного підприємства (п. 2.1) підприємство є юридичною особою і діє на основі господарського розрахунку, самофінансування та самоокупності, має статутний фонд, відокремлене майно, самостійний баланс, розрахункові та інші рахунки в установах банків, печатку із власним найменуванням, штампи, фірмові бланки, виконує покладені на нього обовязки та користується правами повязаними з його діяльністю, може від свого імені набувати майнові та особисті немайнові права нести обовязки, бути позивачем та відповідачем у суді. (п. 5.1, 5.2) Статутний фонд підприємства формується засновниками у грошовій формі, перераховується на розрахунковий рахунок підприємства. Статутний фонд із часом поповнюється за рахунок залучення нових засновників, чи шляхом збільшення статутного внеску засновниками. (8-12) У матеріалах справи мається копія Договору від 06 березня 1992 року «Про заснування малого підприємства» згідно якого співзасновниками МП «Ворскла» є позивач [PERSON] та [PERSON] які зобовязуються на протязі 3 діб після реєстрації підприємства внести до статутного фонду грошові внески по 10000 карбованців. Згідно ст. 10 зазначеного Договору після заснування підприємства учасник, який вибуває з товариства, зобовязаний попередити про свій вихід з підприємства за 30 днів. Проведення розрахунків з колишніми учасниками підприємства здійснюється на підставі балансу на момент його вибуття. Остаточне проведення розрахунків з такими учасниками може бути здійснено у відповідності зі Статутом після закінчення фінансового року. Зазначений договір було посвідчено 28.02.1997 р. державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори [PERSON]. (а.с. 13-15) Проте, як було встановлено у судовому засіданні і про це не заперечують сторони, первинними співзасновниками зазначеного підприємства були [PERSON] та [PERSON] (а.с. 60-61). 21.09.1993 р. [PERSON] та [PERSON] склали акт про те, що вони на основі консенсусу прийшли до рішення розірвати договір між засновниками за №1 від 06.04.1992 р. та вважати засновником МП «Ворскла» [PERSON], який матиме право на доходи із фонду дивідендів у розмірі 100%. Після припинення договору між співзасновниками підприємство продовжує свою діяльність. (а.с. 80) Частиною 1, ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.ч. 1, 2, ст. 66 Господарського кодексу України майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб'єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України. Обґрунтовуючи свій внесок до статутного фонду, позивач посилається на довідку від 26.02.1998 р. підписану позивачем як заступником директора та бухгалтером підприємства, згідно якої [PERSON] та [PERSON] внесли кошти по 10000 карбованців. Також посилається на те, що директор підприємства [PERSON] у поданих до реєстраційного органу документах зазначає позивача як співзасновника підприємства. Згідно ч. 3, ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначені доводи суд не може прийняти до уваги, оскільки наявна у матеріалах справи копія довідки на факсимільному папері, яка містить підпис самого позивача не є таким доказом. Також зазначення [PERSON] у документах [PERSON] як співзасновника підприємства не може слугувати доказом внесення останнім грошового внеску до статутного фонду підприємства. Із оглянутої у судовому засіданні касової книги підприємства за 1996-1999 роки факту внесення позивачем [PERSON] коштів до каси підприємства як внеску до статутного капіталу підприємства не встановлено. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» надано роз'яснення, що при визначенні порядку і способу обчислення вартості частини майна товариства та частини прибутку, яку має право отримати учасник при виході, а також порядку і строків їх виплати господарські суди мають застосовувати відповідні положення установчих документів товариства. У випадку неврегульованості в установчих документах вартість частини майна товариства, що підлягає виплаті, повинна відповідати вартості чистих активів товариства, що визначається в порядку, встановленому законодавством, пропорційно його частці в статутному капіталі товариства на підставі балансу, складеного на дату виходу (виключення). Розрахунок належної учаснику частини прибутку здійснюється на дату виходу (виключення) з товариства. У разі, якщо учасник не повністю вніс (не повністю оплатив) свій вклад до статутного капіталу товариства, йому виплачується дійсна вартість частки пропорційно внесеній (оплаченій) частині вкладу. Якщо при вирішенні спору буде встановлено, що на момент виходу (виключення) учасника у товариства відсутні чисті активи, суд відмовляє у відповідному позові у зв'язку з відсутністю в товариства майна, що підлягає виплаті. Всупереч вимогам цивільного процесу позивач не надав суду оригіналу письмового доказу та не надав доказів наявності рішень Загальних зборів засновників та учасників Підприємства щодо узгодженості вартості майна, про труднощі в наданні таких доказів та про їх витребування в порядку ст. 137 ЦПК України позивачем на заявлялося. Із огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, а судові витрати залишити за позивачем без відшкодування. На підставі викладеного ст. 66 Господарського кодексу України, п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів»,

Outcome: dismissed