Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.03.2008 року суд постановив ухвалу №23/448-б від 18.03.2008 року, якою затвердив реєстр вимог кредиторів відповідача, серед яких зокрема затвердив конкурсну кредиторську вимогу позивача із заробітної плати у розмірі 32 488,64 грн. 19.06.2008 року позивач був звільнений зі штату відповідача. 19.10.2016 року, Пенсійний фонд України видав [PERSON] довідку форми ОК-5 від 19.10.2016 року, згідно з якою зокрема визначений розмір заробітної плати за два місяці роботи позивача у штаті відповідача, що передували місяцеві у якому позивач був звільнений - квітень та травень 2008 року. 08.09.2017 року, Деснянський районний суд м. Києва виніс рішення іменем України № 754/6332/17 від 08.09.2017 року, котрим задовольнив позовні вимоги позивача у повному обсязі - стягнув з ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 32 488,64 грн. та середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати за період з липня 2008 року по квітень 2017 року, у розмірі 312 298.50 грн. 29.06.2021 року, на банківський рахунок [PERSON] надійшли грошові кошти від відповідача у загальному розмірі 356213,65 грн. Позивач бажає скористатися своїм правом, передбаченим ст. 117 Кодексу законів про працю України та стягнути з відповідача суму середнього заробітку позивача за період з травня 2017 року по червень 2021 року. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з ВАТ "Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з травня 2017 року по 28 червня 2021 року у розмірі 150612, 50 грн. Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України цивільна справа за позовом [PERSON] до ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 01.10.2021 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто не входить до структури заробітної плати. Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16. Згідно матеріалів справи [PERSON] було звільнено із займаної посади 19.06.2008 року. За змістом ч. 1 ст. 233 КЗпП України вбачається встановлення законодавцем обмежень щодо строків звернення працівника до суду за захистом своїх трудових прав - у тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, в силу імперативних приписів ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення працівника до суду за захистом трудових прав, при зверненні до суду з вимогами до боржника-роботодавця про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно враховувати визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до місцевого суду за захистом його трудових прав, оскільки приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України, що не обмежує працівника у строках на звернення до суду з вимогами про стягнення з роботодавця належної працівнику заробітної плати, до спірних правовідносин не застосовуються, так як розрахований [PERSON] в порядку ст. 117 КЗпП України середній заробіток не відноситься до структури заробітної плати, а є відповідальністю роботодавця за затримку у розрахунку з працівником у день припинення між ними трудових правовідносин 19.06.2008 року.Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 150 612,50 грн. з травня 2017 року та по червень 2021 року не підлягають задоволенню з огляду на пропуск, встановленого ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду. Крім того, станом на сьогодні ВАТ «Науково-дослідне медичне об`єднання «Діалір» було сплачено 312298,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. На підставі викладеного, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 13.10.2021 року від представника позивача до суду надійшла Відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що 29.06.2021 року на банківський рахунок позивача від відповідача надійшла сума грошових коштів у розмірі 356213,65 грн., до складу якої входив борг із заробітної плати у розмірі 32 488,64 грн. та борг із середнього заробітку за період з липня 2008 року по квітень 2017 року. 25.08.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою. Позивач вважає, що ним не порушувався строк на подання позовної заяви по цій справі, оскільки згідно абз.1 ст. 117 КЗПП України нарахування середньомісячного заробітку припиняється в момент повної виплати боргу, відповідно цей факт відбувся наприкінці червня 2021 року, а отже з дати виплати боргу, згідно абз.1 ст.233 КЗПП України, починається строк у 3 місяці протягом котрих працівник може звернутися до суду. Позивач же звернувся до суду на другий місяць з моменту виплати йому боргу, тому у будь-якому випадку строк звернення до суду не сплив. У 2017 році Деснянським районний судом м. Києва було винесено на користь позивача рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньомісячного заробітку з дати звільнення та по дату постановлення рішення, у 2017 році, чим відповідно підтвердив, що у зв`язку з тим, що мало місце триваюче правопорушення. Станом же на сьогодні, у зв`язку з тим, що відповідач нарешті розрахувався зі своїм боргом, позивач отримав право вимагати середньомісячний заробіток за період, що слідував за періодом, що був об`єктом попереднього судового рішення, тобто з травня 2017 року по червень 2021 року. На підставі викладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Електронною поштою до суду надійшла заява керуючого санацією Куделі М.О., в якій зазначено про те, що Куделя М.О. захворів, а тому забезпечити явку представника у судове засідання не представляється можливим. Але суд вказує про те, що до даного клопотання не долучено належних доказів на підтвердження викладених у заяві обставин, а також не зазначено, яким чином хвороба керуючого санацією впливає на можливість забезпечення явки у судове засідання інших представників. Враховуючи викладене вище, повторну неявку представника відповідача у судове засідання, визнання судом причину неявки представника відповідача неповажною, наявний у справі відзив сторони відповідача на позов, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутністю представника відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді завідуючого господарським сектором ВАТ "Науково-дослідне медичне об`єднання "Діалір" у період з 01.02.1996 року по 18.06.2008 року, що підтверджується трудовою книжкою. 18.06.2008 року позивач [PERSON] був звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.09.2017 року стягнуто з ВАТ "Науково-дослідне медичне об`єднання "Діалір" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі станом на 18.12.2007 року в розмірі 32488,64 грн., середній заробіток за час затримки при звільненні за період з липня 2008 року по квітень 2017 року включно у розмірі 312298,50 грн. Вказані обставини представником відповідача не заперечуються, про що свідчить відзив на позовну заяву. 29.06.2021 року на банківський рахунок [PERSON] надійшли грошові кошти від відповідача у розмірі 356213,65 грн., що підтверджується довідкою про рух коштів по рахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ст.47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, суд приходить до висновку, що непроведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку належних до сплати сум. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Так, вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стосуються періоду з травня 2017 року по червень 2021 року. За таких обставин та враховуючи те, що мало місце невиконання судових рішень, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з травня 2017 року по червень 2021 року. Період затримки розрахунку з позивачем - з травня 2017 року по червень 2021 року включно, заборгованість становить 150612,50 грн. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з травня 2017 року по червень 2021 року у розмірі 150612,50 грн., згідно із розрахунком, наданим позивачем. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 1506,12 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved