Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області та Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції про визнання дій (бездіяльності) незаконними та стягнення 2500 грн моральної шкоди. В якості співвідповідача було залучено Головне управління державної казначейської служби України в Чернігівській області. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що державними виконавцями Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції вчинено протиправну бездіяльність щодо виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Чернігова № 2/750/2291/13 від 24.03.2014 року про стягнення з ФОП [PERSON] грошових коштів сумі в 500 грн, порушенні строки виконання вказаного виконавчого листа, крім того Головним територіальним управлінням юстиції в Чернігівській області порушені норми статей 19, 22, 24 Закону України "Про звернення громадян" щодо вчасності, повноті та вжиттю дієвих заходів та відповідальності винних при розгляді її звернення, а також положення Конституції України, пункт 1 ст. 6, ст.. 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначеними діями та бездіяльністю позивачу завдано моральної шкоди, яка полягала в моральних втратах, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань та яку вона просила стягнути з Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області . В судовому засіданні позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Представники відповідачів та співвідповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, подали заперечення проти позову. Прокурор просив відмовити в задоволенні позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На виконанні в Центральному відділі державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції перебував виконавчий лист № 2/750/2291/13 виданий 24.03.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 500 грн, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 01.04.2014 року. В заяві на примусове виконання виконавчого листа від 27.03.2014 року, [PERSON] зазначила реквізити свого рахунку у відділенні ПАТ КБ "Приватбанк" по вул.. Щорса, 6, МФО та код банку (а.с. 26). Згідно із доповідною запискою головного спеціаліста на ім'я начальника Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, розпорядження № 2330/13 від 18.09.2014 року на суму 250 грн повернуто без виконання, вказані реквізити неможливо набрати в казначейській програмі, - не вказано рахунок банку клієнта, резолюцією від 25.09.2014 року на вказаній доповідній записці було наказано Левошко Я. В. з'ясувати реквізити та перерахувати кошти (а.с. 28). 26.11.2014 року [PERSON] було повідомлено про необхідність повідомлення реквізитів для перерахування в подальшому коштів (а. с. 29). 22.12.2014 року начальнику Головного управління юстиції у Чернігівській області було подано скаргу на грубі порушення ЗУ "Про виконавче провадження" центральним відділом ДВС ЧМУЮ (а.с. 5). Згідно із реєстром платіжних доручень за 05.01.2015 року на користь [PERSON] було перерахована сума коштів 500 грн. (а.с. 77). Постановою від 19.01.2015 року було закінчено виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 500 грн. (а.с. 79) . Згідно із відповіддю Головного управління юстиції у Чернігівській області від 16.01.2015 року, повідомлено [PERSON] про те, що її скаргу розглянуто, в якій їй було повідомлено, що в ході примусового виконання з боржника 05.08.2014 року були стягнуті кошти в сумі 250 грн, однак вказані кошти не були перераховані у зв'язку із відсутністю повних банківських реквізитів (відсутній номер рахунку), повідомлено також про те, що державним виконавцем надсилались листи 26.11.2014 року та 26.12.2014 року на адресу позивача щодо надання даних для перерахування коштів, і після надання позивачем разом зі скаргою повних банківських реквізитів, їй було перераховано кошти (а.с. 7). Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 124 Конституції України передбачено, що судове рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Стаття 14 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. За ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до ст. 2 Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". Положеннями ч 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно ч. ч. 1 та 3 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. З матеріалів справи вбачається, що зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, який здійснював виконання судового рішення позивач не зверталась та її дії не визнавались в судовому порядку незаконними. Оскільки саме державний виконавець є самостійним суб'єктом виконання судових рішень, а не орган, в якому він працює, то саме його дії в поряду, передбаченому ст. 383 ЦПК України повинні визнаватись незаконними, а тому у задоволенні позову до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції про визнання дій (бездіяльності) незаконними слід відмовити. Статтею 19 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Згідно із ст.. 24 Закону України "Про зверненя громадян", особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України. Стаття 25 Цього Закону передбачає, що у разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, пов'язані з поданням і розглядом скарги, обгрунтовані витрати, понесені у зв'язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядаються в судовому порядку. Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Суд вважає, що при розгляді скарги позивача від 22.12 2014 року Головним територіальним управлінням юстиції в Чернігівській області було допущено порушення щодо об'єктивної та всебічної перевірки скарги, оскільки у відповіді на скаргу від 16.01.2015 року зазначено про те, що кошти не були перераховані у зв'язку із відсутністю повних банківських реквізитів, а саме: відсутній номер рахунку, однак номер рахунку, на який необхідно було перерахувати кошти, позивач вказувала в заяві про відкриття виконавчого провадження, в доповідній же записці було повідомлено про неможливість перерахувати кошти у зв'язку із відсутністю інформації про рахунок банку клієнта, хоча в скарзі від 22.12.2014 року, позивачем порушено питання про своєчасність виконання судового рішення, це питання залишено поза увагою, не встановлено причини неповідомлення державним виконавцем інформації саме про те, що відсутність рахунку банку клієнта не дає можливості перерахувати кошти позивачу, а також не з'ясовано причини з яких державний виконавець повідомив позивача лише через два місяці (резолюція про повідомлення позивача про надання повним банківських реквізитів мала місце 25.09.2015 року, повідомлення державним виконавцем було надіслано 26.11.2014 року). Отже дії головного територіального управління юстиції в Чернігівській області щодо розгляду скарги [PERSON] від 22 грудня 2014 року необхідно визнати протиправними. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно із ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Згідно із п.п 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13квітня 2011 року, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. З урахуванням наведеного, відшкодування позивачу шкоди, завданої діями Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, повинно здійснюватись державою за рахунок коштів Державного бюджету України, а не за рахунок, коштів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, які виділялись на його утримання для здійснення функцій держави. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач не заявляла клопотання в порядку статті 33 ЦПК України про притягнення до участі у справі в частині стягнення моральної шкоди належних відповідачів - державу та Державну казначейську службу України, а тому у задоволенні позову до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн належить відмовити, оскільки ці вимоги пред'явлені до неналежного відповідача.

Outcome: partial