Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про захист ділової репутації юридичної особи, честі і ділової репутації фізичної особи та визнання інформації недостовірною, мотивуючи свої вимоги тим, що протягом вересня 2015р. відповідачка неодноразово розповсюджувала через засоби масової інформації завідомо неправдиву інформацію про вчинення директором комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва неправомірних дій, чим завдала шкоди діловій репутації підприємства та безпосередньо честі та діловій репутації директора даного підприємства - [PERSON] Так, 07.09.2015р. в ефір телеканалу ICTV вийшов сюжет у телевізійній програмі «Дістало», в якій відповідач зазначала про те, що у позивача 2 створені такі умов, що кожен лікар філії №2 комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва змушений платити готівкою благодійні внески і не сплата таких коштів лікарями тягне за особою погрози з бору позивача 2 про звільнення. [INFO]. на веб-сайті онлайн газети «Ділова Столиця» за електронною адресою: [INFO], було розміщено статтю, в якій наведена пряма мова відповідача, зі змісту якої вбачається, що позивач 2 змушує лікарів вимагати гроші у пацієнтів при наданні медичних послуг: «Глава КДЦ заставлял врачей вымогать деньги у пациентов. Например, чтобы стать на учет по беременности даже киевлянке, которая живет в другом районе, нужно заплатить 350 грн. Эту схему выявили городские власти и рекомендовали Деснянской РГА сменить директора КДЦ. Но это сделано не было» - рассказала «ДС» врач филиала КДЦ Деснянского района № 2 [PERSON]. Позивачі вважають, що зазначена інформація не підтверджується жодними належним доказами, зазначені дії відповідача щодо розповсюдження неправдивої інформації про позивача 2 завдали шкоди і діловій репутації позивача 1, оскільки директор є посадовою особою позивча1, що здійснює керівництво господарською діяльністю позивача 1 і зазвичай безпосередньо асоціюється з підприємством в суспільній думці громадян. Після публічних звинувачень відповідача у вимаганні позивачем 2 грошей у медичних працівників підприємств під загрозою звільнення, репутаційні втрати позивача 1, як комунального закладу охорони здоров'я виразилися у погіршенні відносин з посадовими особами Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), які зарахували позивача1 до умовного переліку підприємств з незадовільними результатами роботи адміністрації з управління закладом охорони здоров'я. Також розповсюджена відповідачем неправдива інформація погіршила позитивну оцінку діяльності позивачів в очах осіб, які проживають в районі медичного обслуговування позивачів і призвело до негативного відношення таких осіб до позивачів. В зв'язку із вищевикладеним, позивачі вимушені були звернутися до суду із даним позовом, в якому, з урахуванням уточнень від 25.03.2016 року, просили суд: визнати інформацію про протиправну діяльність директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва [PERSON] наступного змісту: «Глава КДЦ заставлял врачей вымогать деньги у пациентов», яка була поширена [PERSON] і публічно оприлюднена [INFO] на веб-сайті щоденної онлайн газети «Ділова Столиця» за електронною адресою [INFO] - недостовірною. В судове засідання позивачі, їх представник не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Представником позивачів було подано до суду заяві від 16.03.2017р., в якій просив розглядати справу за відсутності позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд задовольнити їх в редакції, викладеної в заяві позивачів про зменшення розміру позовних вимог від 25.03.2016р. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі наявної в матеріалах справи копії статті [PERSON] «[INFO]», яка була розміщена [INFO] у щоденній он-лайн газеті Dsnews за електронною адресою [INFO], наданої на виконання вимог ухвали суду від 19.05.2016 року Приватним акціонерним товариством «Картель», зазначено: «Глава КДЦ заставлял врачей вымогать деньги у пациентов… рассказала «ДС» врач филиала КДЦ Деснянского района № 2 [PERSON]. Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією, цим Кодексом та іншими законами, не є вичерпним. Згідно із ч.1, 3, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов?язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв?язку з чим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім?ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об?єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов?язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов?язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як зазначено у п.15 вказаної вище Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Також згідно із п.17 даної Постанови Пленуму інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 20 вищевказаної Постанови Пленуму, з огляду на положення статті 32 Конституції України судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК, порушених у зв'язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто, якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. Встановивши при вирішенні таких спорів факт поширення інформації про приватне життя позивача, що відповідає дійсності та не порочить його гідність, честь чи ділову репутацію, а також факт відсутності згоди позивача на поширення цієї інформації, суд повинен захистити його право на таємницю приватного життя та може зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду. Згідно п. 9 Постанови Пленуму відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Також в пункті 19 вищевказаної постанови пленуму зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Як вбачається із відповіді Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, у провадженні СВ Деснянського ЦП ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 42015100030000085 від 22.05.2015 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 364, ст. 356 КК України по факту: посадові особи КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва та Філії № 2 КНП «КДЦ» Деснянського району м. Києва зловживають службовим становищем, тобто умисно, з метою одержання неправомірної вигоди для себе та третіх осіб, використовують службове становище всупереч інтересах служби,чим завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян та громадським інтересам. На даний час досудове розслідування вказаного кримінального провадження триває. В рамках кримінального провадження на теперішній час нікому не оголошувалася підозра. На даний час [PERSON] у вказаних кримінальних провадженнях має процесуальний статус свідка. Згідно із ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи позовні вимоги позивачів у сукупності з наданими доказами в світлі наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено, що внаслідок розповсюдження відповідачкою недостовірної інформації було порушено особисті немайнові права позивачів, а також не доведено, що вказана інформація є поширенням недостовірної інформації. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed