Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги, висловлені в позовній заяві підтримали та просять суд визнати кредитний договір № 006-26102-161212 від 16 грудня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» на отримання готівки неукладеним. Представник відповідач в судове засідання не з'явився, але надав до суду письмові заперечення з додатками, відповідно до яких просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачкою вимоги необґрунтовані, не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання та не підлягають задоволенню у повному обсязі за наступних підстав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 16.12.2012 року між позивачкою та ПАТ «Дельта Банк» був укладений кредитний договір № 006-26102-161212 на отримання готівки, згідно з яким Банк надав їй кредит у розмірі 15000 грн.. А позивачка, в свою чергу, зобов'язувалася належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування ним та виконати інші зобов'язання, визначені Договором. Через деякий час у позивачки утворилась невелика заборгованість, але вона ніби врегулювала це з кредитодавцем і все було добре, вона надсилала листа з приводу вирішення питання стосовно кредитних канікул. Але деякий час тому позивачка почала отримувати смс повідомлення з погрозами конфіскації майна, крім того, почали телефонувати її матері та погрожувати, що все заберуть, почали доводити сім'ю погрозами до нервового стану. Позивачка вимушена була звернутися за правовою допомогою, і виявляється, що цей тиск, це не єдине, чим відповідач порушив його права. Пунктом 4 статті 203 ЦК передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. При цьому і загальна норма права (пункт 1 статті 1047 та стаття 1055 ЦК) і спеціальна (пункт 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів") встановлюють письмову форму кредитного договору, як імперативну. Таким чином, договір в цілому або будь-яка його частина, вчинена без дотримання письмової форми є нікчемними. З підстав, передбачених пунктом 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитодавець зобов'язаний надати споживачеві оригінал кредитного договору, що містить всі додатки та умови, згідно яких виконуватиметься кредитне зобов'язання. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Закон зобов'язує доводити не факт ознайомлення споживача з умовами договору й прийняття їх, а факт передання споживачеві оригіналу договору у письмовій формі. Оригінали будь-яких додатків, додаткових умов чи правил, на які містяться посилання у тексті договору також мають бути надані споживачеві у письмовій формі в оригіналі. За таких обставин, договори про надання споживчого кредиту не можуть укладатися шляхом прийняття типових умов, що публікуються у засобах масової інформації, на інтернет-сайтах та точках обслуговування кредитодавця, що не підписуються споживачем та не надаються йому, як оригінал договору. Будь-яку частину договору, на яку є посилання у договорі, але не підписану споживачем, якщо її можна вилучити або змінити без його відома, за відсутності доказів отримання її споживачем в оригіналі, слід вважати нікчемною через недотримання письмової форми (пункт 2 статті 207 ЦК). Не передання споживачеві оригіналу договору є істотним порушенням, яке обмежує споживача в реалізації своїх прав, зокрема права на відкликання згоди на укладання договору (частина 1 пункту 6 статті 11 Закону). Оскільки Законом передбачено, що перебіг строку на відкликання згоди розпочинається з моменту виконання кредитодавцем обов'язку, встановленого пунктом 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі не доведення зазначеного факту, строк на відкликання згоди на укладання договору є таким, що не сплив. Оскільки споживач має право відкликати згоду саме на укладання договору, то у випадку використання ним такого права, договір є не укладеним (правочин не вчинено). Регламент застосування наслідків недійсності такого договору зазначено у пункті 6 статті 11 Закону. Позивачу на руки не було передано екземпляр кредитного договору, чим відповідач грубо порушив її, як споживача. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним мають враховуватись вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені діючим законодавством, зокрема Цивільним кодексом, Законом України від 12 липня 2001 року №2664-111 "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (стаття 6), Законом України від 12 травня 1991 року №1024-ХІІ "Про захист прав споживачів" (стаття 11) тощо. У відповідності до вимог статті 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відсутність у змісті кредитного договору істотних умов встановлених законом чи нормативним актом, або необхідних, виходячи зі змісту оферти та акцепту зумовлює не укладеність договору (правочин не вчинено). При цьому слід мати на увазі, що для договорів про надання споживчого кредиту існують особливі істотні умови (пункт 4 етапі 11 Закону України "Про захист прав споживачів"), не притаманні для інших банківських правочинів, зокрема - дата видачі кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту. Встановивши відсутність у змісті кредитного договору істотних умов, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення заборгованості чи визнання договору недійсним, оскільки у цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Пунктом 8 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Наведена норма використовується до будь-яких положень договорів про надання споживчого кредиту, включаючи ціну договору. Пунктом 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено імперативне правило щодо письмової форми оферти до договору про надання споживчого кредиту. Недодержання цієї форми, несвоєчасне чи неповне надання інформації про умови кредитування, надання недостовірної інформації вважається введенням в оману та надає споживачеві права вимагати розірвання договору і відшкодування заподіяних збитків (частина 1 пункту 7 статті 15 Закону) і моральної шкоди (пункт 2 статті 22 Закону). При цьому, слід враховувати вимоги чинного законодавства щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема належним та допустимим доказом надання оферти у письмовому вигляді є інформаційний лист (бюлетень, повідомлення, довідка тощо), яка підписана споживачем та містить передбачені законом відомості щодо запропонованих умов кредитування. Не є належним та допустимим доказом письмова декларація споживача (у змісті анкети чи договору) про отримання відомостей щодо умов кредитування, оскільки вона позбавляє можливості оцінити повноту, достовірність та своєчасність наданої інформації. Колекторська діяльність, що здійснюється як структурними підрозділами кредитодавців, так і сторонніми установами у порядку аутсорсінгу, та містить ознаки підприємницької практики, яка вводить споживача в оману або є агресивною забороняється. Перелік агресивних форм підприємницької практики, та таких, що вводять в оману встановлений статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" та не є вичерпним. Збитки завдані споживачам через застосування нечесної підприємницької практики підлягають відшкодуванню винною стороною у повному обсязі. При задоволенні вимог споживача одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 2 статті 22 Закону). Відповідно до ст. 1076 ЦК України «Банківська таємниця» встановлено банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. У разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Таким чином, крім не надання мені договору та відповідної супроводжувальної документації, кредитодавець порушив його права ще і тим, що розголосив інформацію невідомим особам, та незаконно скористався своїм структурним підрозділом з «вимаганням» грошей, чим порушили його права, тому він звернувся за їх захистом до суду, також всі кошти, які вона сплачувала, кредитодавець чомусь перерахував все на якусь заборгованість. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З доводами позивача та її представника, викладених в позовній заяві та в судовому засіданні, суд погодитись не може, оскільки вони є голослівними, безпідставними, не відповідають вимогам діючого законодавства України і спростовуються поясненнями представника відповідача, наданими ним письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач стверджує, що їй на руки не було передано екземпляру Кредитного договору № 006-26102-161212 від 16.12.2012 року, чим АТ «Дельта Банк» грубо порушив її права як споживача і на підставі чого вона просить визнати Кредитний договір № 006-26102-161212 від 16.12.2012, укладений між нею та АТ «Дельта Банк», неукладеним. Але, при цьому, позивач не бере до уваги ту обставину, що на початку позовної заяви від 09.02.2014 року, вона особисто стверджує, що 16.12.2012 року між нею та ПАТ «Дельта Банк»» було укладено Кредитний договір № 006-26102-161212, згідно якого банк надав їй кредитні кошти у розмірі 15000 грн.. До того ж, відповідно до п. 8 ч. 3 Кредитного договору позивач підтверджує, що отримала від Банку автентичний примірник цієї Пропозиції, Правил та Тарифів в дату їх підписання нею, що підтверджується її підписом внизу цієї Пропозиції. Згідно п. 10 ч. 3 позивач підтверджує, що отримала Картку [NUMBER] та ПІН до Картки їй відомий. Відповідно до заяви Позичальника позивач підтверджує свою згоду з умовами договору щодо відкриття та обслуговування поточного рахунку з використанням платіжної картки і зобов'язується їх виконувати. «Я підтверджую, що вся інформація вказана в цій Анкеті Клієнта, є повною та достовірною. Я погоджуюсь, що АТ «Дельта Банк» вправі перевірити інформацію, вказану в цій Анкеті. Я уповноважую АТ «Дельта Банк» зв'язуватись з моїм роботодавцем та іншими особами, вказаними в Анкеті Клієнта для перевірки та отримання додаткової інформації. Я підтверджую, що ця Анкета Клієнта заповнена та підписана особисто мною». Отже, факт неотримання оригіналу Кредитного договору спростовується вищевказаним. Щодо визнання кредитного договору на отримання готівки неукладеним, то відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст. 16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Такий спосіб захисту цивільного права, як визнання договору неукладеним, не міститься у визначеному ст. 16 ЦК України переліку та не передбачений умовами кредитного договору. Аналогічна позиція зазначена в Ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2014 року по справі № 6-23881св14. Така ж позиція зазначена в пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», так: «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим суду необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Щодо посилання позивача на незбереження банківської таємниці, то відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Позивач також залишає поза увагою приписи Закону України «Про банки і банківську діяльність», а саме ст. 61, якою встановлено, що службовці банку при вступі на посаду підписують зобов'язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов'язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов'язків. Жодних обмежень стосовно обслуговування одним службовцем банку декілька клієнтів жодний правовий акт України не містить. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач жодного доказу розголошення відомостей, що становлять банківську таємницю, робітником банку не надав суду. До того ж, як вже зазначалось, Позивач особисто надала згоду на перевірку її даних та право АТ «Дельта Банк» перевірити інформацію, вказану в Анкеті Позичальника, а також, відповідно до Анкети (сторінка 3 додатків: «Я уповноважую АТ «Дельта Банк» зв'язуватись з моїм роботодавцем та іншими особами, вказаними в Анкеті Клієнта для перевірки та отримання додаткової інформації. Я підтверджую, що ця Анкета Клієнта заповнена та підписана особисто мною». Статтею 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до п. 7.1 ч. 3 Кредитного договору Складовою та невід'ємною частиною цієї Пропозиції є Правила та Тарифи Банку, з якими я попередньо ознайомлена, повністю згідна, їх зміст розумію й положень яких я неухильно зобов'язуюсь дотримуватись. До того ж, відповідно до пункту 1 частини 3 Кредитного договору на умовах визначених в цій Пропозиції, та відповідно до правил надання послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб у АТ «Дельта Банк», затверджених рішенням Ради Директорів Банку від 18 липня 2012 року протокол №392 (надалі-Правила) і Тарифів Банку, зазначених в п.2.6 частини 2 цієї пропозиції, що є невід'ємною частиною цієї Пропозиції пропоную укласти зі мною Договір. Відповідно до пункту 5 частини 3 Кредитного договору Позивач повідомлена, що чинна редакція Правил та Тарифів розміщенні на офіційному сайті Банку, і вона зобов'язана періодично ознайомлюватися з ними, з метою перевірки їх чинності та ознайомлення зі змінами до них, а також перевірки правильності операцій за Рахунком, у спосіб та в порядку, визначеними у Правилах. Отже при укладанні Кредитного договору Позивачу була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168 в повному обсязі Отже порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на вказані положення кредитного договору відсутні. До того ж, в позовній заяві [PERSON] особисто підтверджує той факт, що вона несвоєчасно здійснювала платежі відповідно до умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості за Кредитним договором. Так, станом на 25.02.2015 року загальна заборгованість позивача перед AT «Дельта Банк» складає 13158, 50 грн.. Суд вважає, що заявлені позовні вимоги не знайшли підтвердження доказами, а обставини, на які посилається позивач в позовній заяві є необґрунтованими, а їх правова кваліфікація - юридично хибною. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких прав особи йдеться. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушення права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права Позивача. Відповідно до ч. 3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно ч. 3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Суд вважає, що позивач подала позовну заяву до суду тільки з метою ухилитися від виконання взятих на себе зобов'язань за Договором. Таким чином, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» «про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed