Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Зазначає, що 14 березня 2019 року між нею (Покупець) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до цього договору вона придбала квартиру [ADDRESS] . У відповідності до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України вона має право володіти, користуватися та розпоряджатися належною на праві власності квартирою. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Всупереч вказаних норм закону вона не має можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, так як на неї накладено арешт. Вказує, що дії державного реєстратора, який наклав арешт на квартиру є протиправними, суперечать ст.19 Конституції України, ст.ст.2, 16, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже не має рішення про скасування реєстраційної дії, як і не має судового рішення накласти арешт на її квартиру. Вказує, що заяву про вчинення реєстраційної дії подано неналежною особою. Таку заяву міг подати виключно уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб якому делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк». Також зазначає, що є добросовісним набувачем квартири. Підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України для витребування майна, не має. Банком пропущено встановлений Законом строк для пред`явлення судового рішення до виконання. Відповідно до ст.391 ЦК України просить дії державного реєстратора Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Яскал Ірини Андріївни щодо державної реєстрації обтяження на квартиру [ADDRESS] визнати протиправними та скасувати це обтяження. Відповідачем подано відзив, в якому зазначається, що Центр надання адміністративних послуг у місті Рівному діяв правомірно, відповідно до рішення апеляційного суду Рівненської області від 26.09.2014 року. Покликається на ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначає, що адвокат Микулика В.М. мав право подавати заяву про накладення арешту на спірну квартиру, так як на його ім`я була видана довіреність. Зазначають, що не закінчився термін пред`явлення рішення до виконання. Просить в позові відмовити. Позивачем подано відповідь на відзив, де вона зазначає, що є безпідставним покликання відповідача на ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже відсутнє рішення про скасування реєстраційної дії. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю та просить задовільнити їх. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву. Треті особи в судове засідання не з`явилися, хоча повідомлялися про час і місце розгляду справи. Заяв про відкладення розгляду справи від них не надходило. З урахуванням думки представників сторін суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі третіх осіб. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд дійшов наступного висновку. Із наданих доказів, які містяться в матеріалах справи судом встановлено. 14 березня 2019 року між [PERSON] (Покупець) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до цього договору позивач придбала квартиру [ADDRESS] . Видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №159480496 від 14 березня 2019 року. Квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Бондаренко О.В. 11 грудня 2013 року за р.№1123. Ні договір купівлі-продажу від 11 грудня 2013 року, ні договір купівлі-продажу від 14 березня 2019 року ніким не оспорювався. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 15 липня 2019 року державним реєстратором Яскал Іриною Андріївною прийнято рішення №47773848. Відповідно до цього рішення скасовано запис про інше речове право (іпотека)/внести запис про скасування державної реєстрації за номером 3701428. Це рішення не відображається в Державному реєстрі речових прав. Рішення прийнято за заявою адвоката Микулика Василя Миколайовича, що діє на підставі довіреності б/н від 19.06.2019 року, виданою ПАТ «Дельта Банк». Підставою для вчинення реєстраційної дії стало рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2014 року. У відповідності до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. \~ \~ \~ \~Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто, право витребувати майно з чужого незаконного володіння належить виключно власнику цього майна. Ні банк, ні державний реєстратор ніколи не були власником квартири, яка належить позивачу. У відповідності до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Правових підстав для витребування майна від [PERSON] не має. Відповідач не наводить таких підстав. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до наведених норм позивач має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Відповідно до ст.16 того ж Закону - формування заяв у сфері державної реєстрації прав та/або їх реєстрація проводиться у базі даних заяв. При прийнятті заяв у паперовій формі обов`язково виготовляються електронні копії документів, поданих заявником для проведення реєстраційних дій. Електронні копії документів виготовляються шляхом сканування з подальшим їх розміщенням у Державному реєстрі прав. У базі даних заяв також реєструються рішення судів, заяви власників об`єктів нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій, рішення судів про скасування відповідних рішень судів, заяви власників об`єктів нерухомого майна про відкликання власних заяв про заборону вчинення реєстраційних дій. Ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на яку покликається відповідач, передбачає, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, підставою для скасування рішення про державну реєстрацію може бути лише рішення суду про скасування цього рішення щодо державної реєстрації прав. Дії державного реєстратора про зняття арешту з квартири, вчинені 09.12.2013 року ніким не оспорювалися, не скасовувалися. Частина 2 статті 27 того ж Закону передбачає вичерпний перелік підстав для державної реєстрації обтяжень, яка проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Жодної підстави, передбаченої вказаними нормами права, для державної реєстрації обтяжень на квартиру [ADDRESS] , не було. Відповідач не навів такі підстави. Рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2014 року, на яке покликається відповідач, не давало підстав для вчинення рішення про державну реєстрацію від 15 липня 2019 року. Це судове рішення не може слугувати підставою для внесення відомостей до державного реєстру нерухомості. Адже суд розглядав справу про визнання недійсним кредитного договору. Суд не вирішував питання про скасування рішення державного реєстратора про зняття арешту з квартири. Окрім того, відповідно до іпотечного договору, на який покликається відповідач, предметом договору є квартира [ADDRESS] . Змін до іпотечного договору не вносилося. В той же час державний реєстратор вчинила рішення від 15 липня 2019 року відносно квартири [ADDRESS] , яка не є предметом договору іпотеки. Кредитний договір та договір іпотеки укладалися між Банком та позичальником [PERSON] . Позивач не має відношення ні до кредитного договору, ні до іпотечного. Не зобов`язана нести відповідальність за третю особу. Щодо повноважень адвоката Микулика В.М. звертатися до державного реєстратора в інтересах ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже для державних органів законодавець встановив інший принцип, а саме дозволено лише те, що прямо дозволяє закон. Відповідно до п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - 3) заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав; орган державної влади, його посадова особа, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав; іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки; орган місцевого самоврядування - у разі взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; особа, за якою закріплений особовий рахунок в погосподарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа - у разі проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку. Відповідно до постанови Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд гарантування) прийнято рішення від 02 жовтня 2015р. № 181, «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». \~ \~ \~ \~ Відкрито процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк», про що в газеті «Голос України» № 187 (6191) від 08.10.2015 року зроблено відповідне оголошення. Опубліковано інформацію про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення уповноваженої особи Фонду та відшкодування коштів вкладникам АТ «ДЕЛЬТА БАНК». Розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі АТ «Дельта Банк»), призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк», визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу. Відповідно положень ст.47 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду визначається виконавчою дирекцією Фонду з чітко визначеними межами повноважень. За ч.ч.1, 3 ст.48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб. У разі делегування повноважень кільком уповноваженим особам Фонд чітко визначає межі повноважень кожної з них. Здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі. Отже, вжиття у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку під час здійснення його ліквідації покладено безпосередньо на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або шляхом делегування повноважень на уповноважену особу Фонду. Відповідно ч.1 ст.47 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду визначається виконавчою дирекцією Фонду. Однак Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не передбачено можливості передоручення своїх повноважень уповноваженими особами Фонду іншим особам. Ст.36 цього Закону також не передбачає можливість передоручати повноваження іншим особам. Отже, заяву про здійснення реєстраційної дії мав право подати виключно уповноважена особа [PERSON] , а не адвокат Микулик В.М. Адвокат Микулик В.М., який подавав заяву про вчинення реєстраційної дії від 15 липня 2019 року, не мав належних повноважень. Державний реєстратор зобов`язана була повернути подані ним документи. Відповідно до ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» 21 квітня 1999 року N 606-XIV, який діяв на момент постановлення рішення апеляційним судом: 1. Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. 2. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; 2) виконання рішень комісій по трудових спорах - з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом. Враховуючи наведене суд погоджується з доводами позивача про те, що рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2014 року, могло бути пред`явленим до виконання виключно в межах одного року, тобто до 26 вересня 2015 року. Враховуючи наведені обставини та норми права, суд приходить до висновку, що позов слід задовільнити повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь [PERSON] понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 776,08 грн.

Outcome: approved