Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до\~відповідача про визнання рішення нотаріуса неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що 05.02.1966 р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , яка отримала прізвище « [PERSON] ». [PERSON] , член «Житлового - будівельного кооперативу № 356» 19.12.1984 р., отримала ордер № 806 , виданий Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на право зайняття (вселення) 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] загальною житловою площею 47,5 м2. Згідно вказаного ордеру в квартиру вселились її чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] , син - [PERSON] . Відповідно до довідки № 48 від 27.11.2019 р. обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 356» 01.01.1991 року членом кооперативу [PERSON] внесено пайовий внесок в повному обсязі в сумі 9866,00 руб. Мати позивача [PERSON] померла [INFO] . У зв`язку зі смертю мати позивача не встигла провести за собою державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Після смерті матері позивача відкрилась спадщина - 1/2 частина кв. [ADDRESS] . Спадкоємцями померлої були її чоловік та діти. Спадкоємці (діти) свідоцтво про право на спадщину не отримували, дій щодо прийняття спадщини не вчиняли. Після смерті дружини батько позивача [PERSON] успадкував членство в кооперативі. [PERSON] отримав свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 02.10.2008 р. - на квартиру [ADDRESS] та зареєстрував своє право власності. Брат позивача [PERSON] помер [INFO] . Батько позивача [PERSON] помер [INFO] . Позивач посилається на те, що після смерті батька він, як єдиний спадкоємець за законом, успадкував 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.06.2020 р., посвідчене Державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Коцар Інною Віталіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1-416. 19.06.2020 р. відповідач надала позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаної квартири [ADDRESS] . Відповідач, відмовляючи в видачі свідоцтва зазначила, що спадкодавець за життя мав декілька шлюбів та на день відкриття спадщини вони були розірвані. Визначити з якою саме дружиною було отримано право власності на зазначене майно, у нотаріуса відсутні можливості. Позивач вважає вказану постанову незаконною та просив суд визнати неправомірною постанову державного нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори Коцар Інни Віталіївни від 19.06.2020 р. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та зобов`язати державного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, а також стягнути судові витрати та витрати на правничу допомогу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач до судового засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить на наступного. У судовому засіданні встановлено, що Відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] від 05.02.1966 р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . [PERSON] , член «Житлового - будівельного кооперативу № 356» 19.12.1984 р., отримала ордер № 806, виданий Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на право зайняття ( вселення) 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] загальною житловою площею 47,5 м2. Згідно вказаного ордеру в квартиру вселились її чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] , син - [PERSON] . Відповідно до довідки № 48 від 27.11.2019 р. обслуговуючого кооперативу «Житлово - будівельний кооператив № 356» 01.01.1991 року членом кооперативу [PERSON] внесено пайовий внесок в повному обсязі в сумі 9 866,00 руб: 1) у період сумісного проживання подружжя ; 2) за рахунок спільних коштів ; 3) відсутні документи на спростування цих обставин. Мати Позивача [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 27.10.1997 р., видане Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська , державну реєстрацію права власності на квартиру не здійснила. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом та кільком громадянам. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у підпунктах 5, 5-1 постанови Пленуму Верховного Су України від 18 вересня 1987 року N 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", при розгляді таких спорів , статтею 15 Закону України "Про власність", пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року N 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів та після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року N 697-ХІІ "Про власність" член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Статтею 16 Закону України "Про власність" передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтями 22, 28, 29 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю та їх частки є рівними . Статтею 49 Закону України "Про власність" в редакції, чинній на момент виникнення спірним правовідносин, встановлено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Згідно з п.11 (б) Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності» від 22.12.1995 р. №20 при повному внесенні пайових внесків за квартиру , надану члену житлово-будівельного кооперативу у особи, яка має право на частку в пайових внесках виникає право власності на відповідну частку квартири . Право власності на таке майно виникає не з моменту його реєстрації, а з часу оплати останнього пайового внеску ( ст..15 Закону України «Про власність» , п.5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року N 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи") . Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного суду від 01.09.2020 р. № 127/19603/18 . Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР після смерті матері позивача відкрилась спадщина - 1/2 частина кв. [ADDRESS] . Спадкоємцями померлої відповідно до ст.. 529 ЦК УРСР були її чоловік та діти . Спадкоємці (діти) свідоцтво про право на спадщину не отримували, дій щодо прийняття спадщини не вчиняли. Відповідно до довідки № 42 від 15.09.2020 р. обслуговуючого кооперативу «Житлово - будівельний кооператив № 356» 29.12.1994 року після смерті дружини батько позивача [PERSON] успадкував членство в кооперативі. [PERSON] отримав свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 02.10.2008 р. - на квартиру [ADDRESS] , видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та 06.10.2008 р. зареєстрував своє право власності в КП «ДМБТІ» ДОР, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20482155 від 06.10.2008 р. Вказане свідоцтво Позивачем не оспорюється. Згідно п. 8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 р. №7/5, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески . Брат позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданого відділом запису акту громадянського стану адміністрації Надеждинського муніципального району Приморського краю Росії. Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 12.06.2019 року, видане Амур-Нижньодніпровським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Після смерті батька позивач, як єдиний спадкоємець за законом успадкував 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.06.2020 р., посвідчене Державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Коцар Інною Віталіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1-416, спадкова справа № 416/2019 та позивач зареєстрував своє право власності на успадковане майно. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно зі змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язки (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщин не припинилися внаслідок його смерті. Так, згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до 4.2 ст.16 ЦК України суд може захистити право або інтерес іншим способом, що встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України , ст.321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ст.. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України . Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Непорушність приватної власності також гарантується п. 1, 2 ст.321 ЦК України . Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року N 3425-ХІІ "Про нотаріат". Частиною 1 ст. 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до ст.,49 Закону нотаріус, який вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить законодавству України. Зі змісту статей 47, 49 Закону вбачається, що нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії з підстав, визначених ст. 49 Закону . Нотаріусом Позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з надуманих підстав . Відповідно до ч.1 ст.7 Закону нотаріуси, які вчиняють нотаріальні дії керуються законами України та нормативними актами. Судом встановлено, що мати позивача , як член «Житлово-будівельного кооперативу № 356» після сплати пайового внеску 01.01.1991 р. в повному обсязі відповідно до ст.15 Закону України « Про власність», п.5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року N 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи") отримала право власності на квартиру [ADDRESS] . ЇЇ чоловік [PERSON] успадкував членство в кооперативі та зареєстрував за собою право власності на це майно . Таким чином, на момент відкриття спадщини після смерті батька [PERSON] позивач є єдиним спадкоємцем за законом. З огляду на вищевказане суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині визнання неправомірною та скасувати постанову державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар Інни Віталіївни про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, щосуд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути зі відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн. Що стосується вимог щодо про стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., суд вважає, що данні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до договору про надання правової допомоги № 11 від 22 червня 2020 року, вартість послуг з надання правової допомоги [PERSON] становить 300 грн./год. Однак у акті виконаних робіт від 16.09.2020 року не зазначено, скільки саме часу представником позивача було витрачено на надання правової допомоги позивачу, таким чином відсутність розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: partial