Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Представник позивача адвокат Гузєв І.Г. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з позовом до Приватного акціонерного товариства Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат (далі ПРАТ ІНГЗК) про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] працюючи в період часу з 06 серпня 1992 року по 10 березня 1994 року машиністом конвеєра в кар`єрі рудника «ІнГЗК; з 10 березня 1994 року по 03 серпня 1996 року - дробарником в кар`єрі рудника «ІнГЗК»; 17 травня 2000 року по 01 серпня 2006 року машиністом конвеєра на ДФ основного виробництва цеха №3 ВАТ «ІнГЗК; з 01 серпня 2006 року по 16 квітня 2007 року машиністом конвеєра на подачі сухої руди РЗФ-2 виробничої дільниці №4 ВАТ «ІнГЗК», правонаступником зазначених підприємств є Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», виконувала тяжку роботу з підвищеним статичним навантаженням при утриманні вантажу через недосконалість технологічного процесу та конструктивні недоліки технологічного обладнання та механізмів. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, позивач отримала хронічні професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижива L4-S1 справа і шийна С5-С7 справа, на фоні спондилоартрозу шийного та попереково-крижового відділів хребта, з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофічними проявами у вигляді правобічного плечолопаткового періартрозу, ПФС першого-другого ст., правобічного тазостегнового періартрозу, деф. артрозу правого колінного суглобу, ПФ нульового-першого ст., рецидивуючий перебіг. Діагноз встановлений 01 червня 2010 року Українським НДІ промислової медицини. Причинами виникнення професійного захворювання позивача визнано: робота впродовж 9 років 8 місяців в умовах важкої фізичної праці. 30 липня 2010 року [PERSON] пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією, де їй було визначено ступень втрати професійної працездатності - 50% по радикулопатії та встановлено третю групу інвалідності. В подальшому позивач періодично проходила огляди [PERSON] де їй було підтверджено ступінь втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. При черговому переогляді МСЕК 09 жовтня 2018 року позивачу було визначено ступень втрати професійної працездатності - 50% по радикулопатії та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Внаслідок професійного захворювання порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, остання позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває больові відчуття, набряки кистей, порушення сну, шум і дзвін у вухах, зниження слуху, загальна слабкість, задишка при фізичному навантаженні, періодичний біль в ділянці серця, підвищення АТ, тупі болі в проекції нирок, часте сечовиділення. Тривалий процес лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічних професійних захворювань, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обгрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, що позначається на її душевному та фізичному станах. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у її житті є незворотніми. Позивач вважає достатньою компенсацією моральної шкоди у розмірі 208\~650 грн., без врахування утримання податку з доходів фізичних осіб, які просить стягнути з відповідача. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, зазначив, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач зазнає моральних страждань. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх надто завищеними та такими, що не підлягають задоволенню. Просить відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Підтримала заперечення, викладені у відзиві на позов, з якого слідує, що гірничо-збагачувальне виробництво передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників. Наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об`єктивним явищем. Праця у важких та шкідливим умовах супроводжується наданням відповідних пільг. Нормативними актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Виробнича діяльність підприємства, яке використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці. Шкідливі фактори, в яких працювала позивач, не створювались ПРАТ «ІНГЗК», а є наслідком недосконалості технології збагачення корисних копалин та результатом проектних робіт, виконаних при створенні дробильної фабрики. Роботодавець має можливість припинити роботу працівника в шкідливих умовах праці лише у випадку, коли у працівника вже виникло професійне захворювання та встановлено відповідним медичним органом порушення стану здоров`я. Тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. Позивач, усвідомлюючи до яких наслідків це може призвести, продовжувала працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату, хоч мала можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але жодного разу не ініціювала переведення на іншу роботу, де був би відсутній вплив шкідливих факторів, або набуття нової професії, ставлячи за пріоритет для себе матеріальну сторону життя, а не власне здоров`я. Вважають, що причинно-наслідковий зв`язок існує між професійним захворюванням і діями самого працівника, які виражаються у тривалому продовженні роботи у шкідливих умовах праці. У зв`язку з чим, у виникненні професійного захворювання вбачають вину і самого позивача. Вважають, що акт розслідування професійного захворювання позивача від 24 червня 2010 року та довідка МСЕК не підтверджують наявність моральних страждань, оскільки в них відсутні дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав позивач у зв`язку з профзахворюванням. Встановлення ступеню втрати професійної працездатності, це зниження здатності виконувати трудові обов`язки за професією, але не втрата здатності вести звичний спосіб життя. Також у відзиві зазначають, що позивач є застрахованою особою, а ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове соціальне страхування" встановлено перелік щомісячних страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди, що здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Вважають, що позивачем не доведена завдана моральна шкода в розмірі 208 650 грн.. Такий її розмір вважають несправедливим, необґрунтовано завищеним. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі (а.с.56). Вислухав представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки позивача слідує, що 06 серпня 1992 року [PERSON] прийнята на роботу в Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат на рудник машиністом конвеєру в кар`єрі. 10 березня 1994 року переведена на руднику дробильником при обслуговуванні дробильно-сортувальної установки в кар`єрі. 03 серпня 1996 року позивач звільнена за власним бажанням. З 17 травня 2000 року позивач працювала на дробильній фабриці ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» машиністом конвеєра; 01 серпня 2006 року переведена на рудозбагачувальну фабрику №2 машиністом конвеєра на подачі сухої руди. 16 квітня 2007 року [PERSON] переведена підсобним робітником в цех рекультивації і благоустрою. 11 березня 2014 року [PERSON] звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.41-47). Відповідно до п.7 Акту №8 розслідування хронічного професійного захворювання від 24 червня 2010 року, проведено розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] , а саме: радикулопатія попереково-крижова L4-S1 справа і шийна С5-С7 справа, на фоні спондилоартрозу шийного та попереково-крижового відділів хребта, з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, нейродистрофічними проявами у вигляді правобічного плечолопаткового періартрозу, ПФС першого-другого ст., правобічного тазостегнового періартрозу, деф. артрозу правого колінного суглобу, ПФ нульового-першого ст., рецидивуючий перебіг. Остаточний діагноз встановлений 01 червня 2010 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини. Згідно з п.12 Акту стаж роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів складає 9 років 08 місяців. Із пункту 17 Акту видно, що причиною професійного захворювання позивача визнано: робота впродовж 9 років 8 місяців в умовах важкої фізичної праці. Виробничі фактори, що призвели до захворювання: рівень фізичного перевантаження: маса підіймаємого вантажу 15-17 кг при нормі до 10 кг; робоча поза з нахилом корпусу до 30?%: 32-60 при нормі до 25; робоча поза з нахилом корпусу більше 30?%: 24,1 при нормі 0; нахили тулубу: 113-500 за зміну при нормі до 100 (а.с.16-18). Висновком МСЕК від 30 липня 2010 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та встановлена 3 група інвалідності з 26 липня 2010 року, з повторним переоглядом 21 липня 2011 року (а.с.11 ). При повторному переогляді 12 серпня 2011 року позивачу підтверджено 50% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності до 01 липня 2012 року (а.с.10-11). В подальшому позивач періодично: 05 жовтня 2012 року, 16 вересня 2014 року, 02 серпня 2016 року проходила переогляди МСЕК (а.с.12-14). При черговому переогляді 09 жовтня 2018 року [PERSON] встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням по радикулопатії та встановлена 3 група інвалідності з 24 вересня 2018 року безстроково (а.с.14-15). \~ \~ \~ \~Відповідно до наданих виписок з медичної карти, встановлено, що позивач періодично перебувала на стаціонарному лікуванні в медичних закладах з приводу наслідків професійного захворювання (а.с.23- 40). Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що Приватне акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", що в свою чергу є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат". Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст.\~12, 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з\~ Конституцією України\~- людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини\~є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 153 Кодексу законів про працю України\~встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу\~закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог\~ст. 153 КЗпП України\~та\~ст. 13 Закону України "Про охорону праці", визначені Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та настанням у позивача негативних наслідків - 50% стійкої втрати професійної працездатності та встановлення 3 групи інвалідності. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжувала працювати в шкідливих умовах праці, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: важкість праці перевищувала гранично допустимі показники і причиною цього була саме недосконалість технологічного процесу та конструктивні недоліки технологічного обладнання та механізмів, як визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року\~встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI ( 3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частина 1\~ст. 237-1 КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 1168 ЦК України\~моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних можливостей, змінився її звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення її звичайного способу життя та вимагає від неї додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004\~року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж\~рішення\~ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень\~ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3\~ст. 23 ЦК України\~передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). \~ \~ \~ \~При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Суд також враховує, що згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання - причиною профзахворювань є стаж роботи в шкідливих умовах праці та даний акт підприємством - відповідачем не було оскаржено. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності, який встановлений безстроково, у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили.\~\~\~\~\~\~\~\~ Також суд враховує вину підприємства - відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. З урахуванням\~вищезазначеного суд\~вважає,\~що належною\~компенсацією спричиненої\~позивачу моральної\~шкоди є\~сума 100\~\~000,00\~грн без\~урахування податку\~з доходу\~громадян,\~що буде\~відповідати тим\~стражданням і\~переживанням,\~що вона\~зазнає у\~зв`язку\~з погіршенням\~стану здоров`я.У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 108 650 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - стягненню з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 1000,00 грн. На підставі ст.ст.\~8,\~22,\~58 Конституції України, ст.ст.\~5,\~23,\~1166,\~1167,\~1168 ЦК України, ст.ст.\~153,\~173,\~237-1 КЗпП України,\~ст.13 Закону України "Про охорону праці"\~та

Outcome: partial