Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

Представник позивача - адвокат Зеркін А.С. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з позовом до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі ПРАТ "ІНГЗК") про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] з 21 квітня 1970 року працював на підприємстві відповідача. 07 грудня 2000 року був звільнений за станом здоров`я. Неможливість продовження трудової діяльності пов`язана із значним ушкодженням здоров`я, викликана професійним захворюванням. В акті розслідування хронічного професійного захворювання від 24 червня 1998 року причиною професійного захворювання позивача визнано тривалу роботу в умовах впливу шкідливих факторів. Актом огляду МСЕК від 28.09.1998 позивачу первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності -35% та третю групу інвалідності. За результатами повторного переогляду з 01.10.2005 року позивачу встановлено 35% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Позивач постійно скаржиться на біль в усіх відділах хребта, обмеження рухів і біль у великих суглобах, заніміння ділянки тазового поясу справа та правого стегна, підвищення артеріального тиску, серцебиття. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням змінилось життя позивача, погіршилась його якість, що завдає йому моральних страждань. Він звертався до медичних установ для покращення стану свого здоров`я, однак хвороба є невиліковною, його стан здоров`я погіршується. В позові вказує, що з вини відповідача, яке порушило норми з безпеки праці та не забезпечило безпечних умов праці, позивачу спричинена моральна шкода. Вважає достатньою компенсацією моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, яку просить стягнути з відповідача. Представник позивача Зеркін А.С. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив обставини, викладені у позові. Зазначив, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач зазнає моральних страждань. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений судом своєчасно і належним чином, про причини неявки не повідомили. Від представника відповідача надійшов відщив на позов, з якого слідує, що гірничо-збагачувальне виробництво передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників. Наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об`єктивним явищем. Праця у важких та шкідливим умовах супроводжується наданням відповідних пільг, передбачених Законом України «Про охорону праці». Нормативними актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Виробнича діяльність підприємства, яке використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці. На момент ушкодження здоров`я позивачу, порядок відшкодування шкоди спричиненої здоров`ю працівника регулювався ЦК Української РСР 1963 року, Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, пов`язаним з виконання ним трудових обов`язків, затвердженим Постановою КМУ від 23.06.1993 №472, ст.12 Закону України «Про охорону праці». Згідно з вимогами вказаних нормативних актів право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, яку позивачу було встановлено 28 вересня 1998 року. Починаючи з 21 вересня 1998 року по вересень 2001 року відповідачем проводились щомісячні виплати позивачу відшкодування шкоди, а також надавались путівки на оздоровлення. З урахуванням приписів ч.5 ст.23 ЦК України, вважають, що відповідачем було відшкодовано моральну шкоду позивачу. Крім того у відзиві зазначають, що роботодавець має можливість припинити роботу працівника в шкідливих умовах праці лише у випадку, коли у працівника вже виникло професійне захворювання та встановлено відповідним медичним органом порушення стану здоров`я. Тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. Позивач, усвідомлюючи до яких наслідків це може призвести, продовжував працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги і компенсації та більшу оплату, хоч мала можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання, але жодного разу не ініціював переведення на іншу роботу, де був би відсутній вплив шкідливих факторів, або набуття нової професії, ставлячи за пріоритет для себе матеріальну сторону життя, а не власне здоров`я. Вважають, що причинно-наслідковий зв`язок існує між професійним захворюванням і діями самого працівника, які виражаються у тривалому продовженні роботи у шкідливих умовах праці. У зв`язку з чим, у виникненні професійного захворювання вбачають вину і самого позивача. Вважають, що документи, на які посилається позивач в обґрунтування позову підтверджують лише факт виникнення та встановлення професійного захворювання і ніяким чином не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди позивачу. Встановлена позивачу втрата 35% професійної працездатності, це зниження здатності виконувати трудові обов`язки за відповідною професією, а не втрата здатності вести звичний спосіб життя. Вважають, що позивачем не доведена завдана моральна шкода в розмірі 100 000 грн. Такий її розмір вважають несправедливим, необґрунтовано завищеним. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Вислухав представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] видно, що в період з 21 квітня 1970 року по 07 грудня 2000 року він працював на підприємстві відповідача в тому числі з 03 вересня 1992 року на руднику учнем машиніста екскаватора, з 04. грудня 1992 року машиністом екскаватора в кар`єрі повний робочий день, машиністом екскаватора зайнятий на відвалах кар`єру повний робочий день. 07 грудня 2000 року позивача звільнено з роботи згідно зі ст. 38 КЗпП України за станом здоров`я (а.с.8-13). Із копії довідки №1740 Українського науково-дослідницького інституту промислової медицини від 19 червня 1998 року видно, що [PERSON] встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба першого-другого ст., яка виникла внаслідок роботи на ІНГЗК: шахта Центральна - машиніст скрепера, кріпильник; кар`єр - машиніст екскаватора, всього 18 років 01 місяць. Протипоказані фізичні навантаження, робота в умовах вібрації (а.с.29-30). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 24 червня 1998 року, проведено розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] , а саме: вібраційна хвороба І-ІІ ст., який встановлена Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини. Причинами захворювання позивача визнано конструктивне недоліки машин, механізмів та обладнання, а також тримала робота позивача в умовах впливу місцевої і загальної вібрації, доза якої перевищувала нормативні показники (а.с.14-15). Із виписки з акту освідування у ЛТЕК від 28 вересня 1998 року позивачу первинно з 21 вересня 1998 року по 01 жовтня 1999 року встановлено 35% втрати професійної працездатності за професіями: машиніст скрепера, кріпильник, машиніст екскаватора, а також встановлена третя група інвалідності (а.с.24). При черговому переогляді 27 жовтня 2005 року [PERSON] з 01 жовтня 2005 року встановлено 35% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності безстроково (а.с.18-23). Відповідно до наданих виписок з історії хвороби та виписного епікризу з історії хвороби стаціонарного хворого, встановлено, що позивач періодично перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах з приводу наслідків професійного захворювання (а.с.27-28, 31-34). Відповідно до наказу по ВАТ «ІНГЗК» №658 від 22 жовтня 1998 року [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди в період з 21 вересня 1998 року до 01 жовтня 1999 року виплачувалось 35% від середнього заробітку в розмірі 169,57 грн. в місяці, а також одноразова виплата в розмірі 16956,80 грн. із розрахунку за кожен відсоток втрати професійної працездатності середній заробіток в розмірі 484,48 грн. (а.с.68). Із наказу ВАТ «ІНГЗК» № 797 від 28 листопада 2000 року [PERSON] підлягало до виплати на відшкодування шкоди з 01 червня 2000 року до 01 жовтня 2001 року по 188,39 грн. щомісячно (а.с.69). Із наказу №312 від 10 травня 2001 року видно, що наказано здійснювати [PERSON] щомісячні виплати за втрату професійної працездатності в розмірі 245,91 грн до 01 жовтня 2001 року (а.с.70-71). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Частинами першою, другою статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Водночас підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV, в редакції, чинній до 20 березня 2007 року, передбачено, що у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно з положеннями ч.2 ст.13 цього Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Законом України від 23.02.2007 № 717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, були внесені зміни до Закону № 1105-XIV, та виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 зазначеного Закону, тобто скасовано право застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Конституційний Суд України в своєму рішенні № 20-рп/2008 від 08.10.2008 зробив висновок, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ч.2, 3 ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, у світлі Рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, зазначено, що оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з?ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК (ЛТЕК) стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності висновком МСЕК від 28 вересня 1998 року. Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Законами України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію відповідних положень Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Частина 8 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. З урахуванням зазначеного, починаючи з 01 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Вивчив надані сторонами докази судом встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Суд вважає, що встановлена вина підприємства відповідача, де працював позивач, в отриманні ним професійного захворювання, у зв`язку з чим йому спричинено моральну шкоду. Проте, вирішуючи питання про обов`язок ПАТ «ІНГЗК» як винної особи відшкодувати моральну шкоду внаслідок отриманого позивачем професійного захворювання залежно від дати звернення позивача з даним позовом, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, чинній на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, згідно з яким обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідне відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Вказана позиція була висловлена Верховним Судом в Постанові від 01 квітня 2020 року у справі №213/2486/16-ц. Посилання позивача на ст.237-1 КЗпП України, як на підставу відшкодування завданої моральної шкоди, суд не може взяти до уваги, оскільки позивачу первинно встановлено ступінь професійної працездатності 28 вересня 1998 року, однак вказану статтю кодексу було доповнено 24 грудня 1999 року та введено в дію з 13 січня 2000 року, тобто після виникнення правовідносин між [PERSON] та відповідачем з приводу відшкодування моральної шкоди, а тому вказана норма права не підлягає застосуванню. Також слід зазначити, що відповідно до пунктів 1, 4 "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України (в редакції 2003 року), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, 2003 року кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Якщо події, які породили цивільне право на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України, то вони підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168 ЦК України. Зазначений правовий висновок був викладений у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-208цс14. Цивільний кодекс України, на статті якого посилається позивач при вимогах стягнення моральної шкоди з підприємства, діє з 01 січня 2004 року, та відповідно до ст.5 ЦК України, застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності, а тому його застосування до правовідносин, що виникли між сторонами з приводу відшкодування моральної шкоди є неприйнятним. Виходячи з приписів ст. 51 ЦПК України визначення відповідача у спорі є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідача й обґрунтованості позовних вимог до нього - обов`язком суду. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] щодо стягнення з ПрАТ «ІНГЗК» суми моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, не мають правового обґрунтування, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed