Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулась із позовом до Головного управління Держземагентства України в Запорізькій області, третя особа [PERSON] районна державна адміністрація Запорізької області, про зобовязання виділення їй в натурі на місцевості земельної ділянки із резервного фонду земель державної власності на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач має право на земельну частку (пай), що підтверджується відповідним Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РН № 211006, виданим 10.09.2012 року [PERSON] районною державною адміністрацією Запорізької області позивачу як члену КСП «Родіна» Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. Бажаючи отримати у власність земельну ділянку в натурі на місцевості на підставі вказаного сертифікату на земельний пай, позивач звернулась з відповідними заявами до [PERSON] районної державної адміністрації Запорізької області, однак їй було відмовлено з посиланням на те, що на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району є вільні землі запасу державної власності, однак райдержадміністрації не уповноважені розпоряджатись цією категорією земель. Звернення позивача до Головного управління Держземагентства України в Запорізькій області також не дало результату, оскільки їй було відмовлено у виділенні землі в натурі на місцевості також з посиланням на відсутність у цього органу відповідних повноважень. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, не надавши відповідного обґрунтування. Письмових заперечень проти позову відповідач не надав. Представник третьої особи [PERSON] проти позову не заперечувала, пояснивши, що у звязку із змінами у земельному законодавстві, зокрема, у ст.122 Земельного кодексу України, місцеві державні адміністрації позбавлені повноважень щодо розпорядження землями державної власності, відповідні функції передані Держземагентству України та його територіальним підрозділам, а тому [PERSON] райдержадміністрація Запорізької області, встановивши наявність на території Новопавлівської сільської ради вільних земель запасу державної власності, рекомендувала позивачу звернутись до відповідача. Прокурор Галічева А.П. вважала за необхідне зясувати питання щодо наявності на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району вільних земель запасу державної власності станом на час розгляду справи, для чого витребувати відповідну інформацію у відповідача. За клопотанням прокурора у відповідача були витребувані відомості про наявність або відсутність на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району вільних земель запасу державної власності станом на час розгляду справи, однак відповідач відповідну ухвалу суду залишив без виконання. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши законодавство України, яким регулюються спірні правовідносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 17.03.1998 року була прийнята у члени КСП «Родіна» Оріхівського району Запорізької області. 21.02.1996 року КСП «Родіна» отримало державний акт про право колективної власності на землю, після чого було проведено розпаювання земель відповідно до Указу Президента України «Про порядок розпаювання земель, переданих до колективної власності сільськогосподарським підприємствам та організаціям» від 08.08.1995 року № 720/95, та кожному члену КСП «Родіна» було видано земельну частку (пай) розміром 7,80 умовних кадастрових гектарів кожен. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 06.06.2012 року за позивачем [PERSON] було визнано право на земельну частку (пай) розміром 7,80 умовних кадастрових гектарів, без виділення частки в натурі (на місцевості), на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, а на [PERSON] райдержадміністрацію Запорізької області було покладено обовязок видати [PERSON] відповідний сертифікат. На підставі розпорядження голови [PERSON] райдержадміністрації Запорізької області від 28.08.2012 року № 418 позивачу був виданий Сертифікат серії РН № 211006 на право на земельну частку (пай) розміром 8,28 умовних кадастрових гектарів на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, який був зареєстрований 10.09.2012 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 453. В подальшому позивач неодноразово зверталась до органів місцевого самоврядування Оріхівського району, [PERSON] райдержадміністрації, Головного управління Держземагентства України в Запорізькій області з проханням виділити їй в натурі на місцевості земельну ділянку на підставі належного їй сертифікату на право на земельну частку, однак всі її звернення були залишені без задоволення. Так, Новопавлівська сільська рада Оріхівського району Запорізької області листом від 30.10.2012 року № 323 повідомила, що на території ради земельної ділянки для виділення паю [PERSON] в наявності немає. [PERSON] районна державна адміністрація Запорізької області листом від 28.12.2012 року № 15-Д-415-1/1806 повідомила позивача, що з метою позитивного вирішення її питання громадянину [PERSON] орендарю земель запасу Новопавлівської сільської ради було направлено лист з пропозицією внести зміни до договору оренди землі щодо зміни розміру земельної ділянки для виділення вивільненої землі у власність позивачу. Однак в подальшому юридична доля вказаного договору оренди позивачу не відома. 26.09.2014 року листом № 15-Д-154-2/904 [PERSON] районна державна адміністрація Запорізької області повідомила позивача про те, що згідно довідки Держземагенства у Пологівському районі Запорізької області № 2040/01-05/0 від 25.09.2014 року на території Новопавлівської сільської ради в наявності є землі резервного фонду (запасу) на загальну площу 47,0675 га, та рекомендувала позивачу звернутись з питання про виділення земельної длянки в натурі на місцевості до відповідача з посиланням на те, що згідно ст. 122 Земельного кодексу України райдержадміністрації не мають права розпоряджатись землями резервного фонду (запасу). Відповідач листом від 19.06.2014 року № 31-8-0.3-4363/2-14 відмовив позивач у виділенні земельної ділянки в натурі на місцевості, пославшись на відсутність у нього правових підстав для виділення земельної ділянки із земель резервного фонду державної власності. Постановою Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.12.2014 року позивачу було відмовлено в адміністративному позові до [PERSON] райдержадміністрації Запорізької області, Головного управління Держземагентсва України в Запорізькій області про визнання незаконною бездіяльності щодо не виділення земельної ділянки. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2015 року вказану вище постанову Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.12.2014 року було скасовано, провадження в адміністративній справі закрито за непідсудністю цієї справи адміністративним судам, оскільки в в даній справі відсутній публічно-правовий спір, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту її прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень збоку органів державної влади, а повязані з реалізацією її права на користування та розпорядження земельною ділянкою, на яку вона претендує шляхом оформлення відповідних правовстановлюючих документів. Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Отже, даний закон є спеціальним щодо проведення процедури виділення земель за сертифікатами на землю. Як випливає з наявних у справі документів, зокрема, з довідки Держземагенства у Пологівському районі Запорізької області № 2040/01-05/0 від 25.09.2014 року, на території Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області відсутні не розпайовані землі колективної власності колишнього КСП «Родіна», однак в наявності є землі резервного фонду (запасу) на загальну площу 47,0675 га. Тобто, на час звернення позивача із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) були відсутні вільні земельні ділянки, які належали КСП «Родіна», з яких третя особі у цій справі могла б виділити земельну ділянку в натурі. Відповідно до абзацу 2 пункту 17 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Отже, зазначеною нормою встановлено відсутність будь-яких строків на звернення із сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі. Згідно абзаців 2-3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 р. № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Оскільки усі землі КСП «Родіна» вже розпайовані та виділені громадянам в натурі (на місцевості), позивач має право на отримання земельної ділянки із земель резерву (запасу). В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. У зв'язку з викладеним, враховуючи встановлення в судовому засіданні обставин відсутності вільних земель колишнього КСП «Родіна», стосовно позовних вимог, заявлених до Головного управління Держземагентства у Запорізькій області, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Так, статтею 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року № 899-IV визначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06 вересня 2012 року № 5245-VI внесено зміни до Земельного Кодексу України, які набули чинності з 01 січня 2013 року, яким внесені зміни до визначення суб'єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення, оскільки такі повноваження перейшли до Держземагентства України. Так, відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Тобто, законодавцем змінено компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, наділивши такими функціями Держземагенства, замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Отже, в даному випадку, належить застосовувати нормативно-правовий акт, який прийнятий в часі пізніше. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06 вересня 2012 року № 5245-VI прийнятий за часом пізніше, ніж Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року № 899-IV, а відтак, під час визначення належного суб'єкта розпорядження слід виходити із норм Земельного Кодексу України. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що належним суб'єктом, який наділено правом розпорядженням державними землями запасу сільськогосподарського призначення, є відповідач. Оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) згідно з абзацом 1 пункту 17 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, вважається правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, а тому, таке право повинно бути реалізовано відповідним державним органом. Право особи на власність не може ставитись в залежність від визначення законодавчого органу, який це право повинен надати. Оскільки законодавець змінив суб'єкта, якого наділено правом розпорядження державними землями сільськогосподарського призначення, суд дійшов висновку про необхідність зобов'язання Головного управління Держземагентства у Запорізькій області, відповідно до заяви позивача від 08 серпня 2014 року, з урахуванням обставин, встановлених судом, вирішити питання про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву (запасу) відповідно до сертифікату серії РН № 211006 на право на земельну частку (пай) від 10 вересня 2012 року. Суд зауважує, що чинним законодавством не встановлено процедури передачі земель виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву (запасу) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) у випадку неможливості надати таку земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі. Проте, пунктом 147 рішення Європейського суду з прав людини "Броньовський проти Польщі" від 22 квітня 2004 року визначено, що згідно з принципом законності, чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Згідно з пункту 184 вказаного Рішення принцип верховенства права, на якому будується Конвенція, та принцип законності, про який ідеться в статті 1 Першого протоколу, вимагає від держав не лише поважати і застосовувати, у передбачуваний і узгоджуваний спосіб, запроваджені ними закони, а ще й - що безпосередньо випливає з цього обов'язку - забезпечувати правові та практичні умови для втілення їх в життя. Отже, зміни у нормативно-правових актах, чи не внесення змін до деяких нормативних актів, на що посилався відповідач, не можуть бути підставою для позбавлення позивача реалізувати своє право на виділення земельної ділянки в натурі. Відповідно до п.5.4 рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод. За таких обставин суд вважає, що виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) із земель резерву (запасу) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) у випадку неможливості надати земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі повинна здійснюватися відповідно до Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" суб'єктом, якому згідно Земельного Кодексу України надано повноваження розпоряджатися земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 14, 19, 41 Конституції України, ст. 122, п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Рішень Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005,

Outcome: approved