Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося у грудні 2020 року до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування вимог зазначало, що Відповідно до укладеного договору № ZPO0GA0000000060 від 07.11.2007 року [PERSON] 07.11.2007 року отримав кредит у розмірі 108800.00 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.11.2027 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення ст.526,527,530 ЦК України та умов договору Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов`язкових платежів з цих коштів. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 14.09.2020 року має заборгованість - 113283.34 [Долар США], яка складається з наступного:64441.42 [Долар США] - заборгованість за кредитом;25599.46 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом;6092.80 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом;17149.66 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і Відповідач 07.11.2007 року уклали договір іпотеки № ZPO0GA0000000060. Згідно з договором іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 77.52, житлова площа 38.6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Майно належить Відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 646400 грн. 00 коп. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Згідно із ч. З ст. 39 Закону України «Про іпотеку, а також згідно з ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - відповідач підлягає виселенню з житла, яке є предметом іпотеки розташованого за адресою: [ADDRESS] . З огляду на вказане, позивач просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором ZPO0GA0000000060 від 07.11.2007 року, в розмірі 113283.34 [Долар США] (64441.42 [Долар США] - заборгованість за кредитом; 25599.46 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6092.80 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 17149.66 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.,) звернути стягнення на квартиру загальною площею 77.52 , житловою площею 38.6, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ., шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах. Виселити Відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі «предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.12.2020 року прийнято позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки до розгляду. Відкрито загальне позовне провадження по справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Призначено підготовче судове засідання та надано строки учасникам справи для подання заяв по суті справи. 11.02.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому вона просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву зазначено, що Позивачем заявлено позовні вимоги щодо виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , без надання їм іншого житла, який був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2001 р., реєстр. № 331. Квартира, що є предметом іпотеки, з якої Позивач просить виселити Відповідача та осіб, була придбана ще 10.02.2001 році, за власні кошти Позичальника, тобто не за кредитних коштів, а тому Відповідач або інші особи не можуть бути виселені із їх є житлового приміщення, без надання іншого житлового приміщення. Крім того, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з житлового будинку, який використовується відповідачами як постійне місце проживання (іншого житла у відповідачів немає), на час дії Закону№ 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України: то зазначено, що 05.05.2009 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки банком від імені власника і пред`явленням позову 05.05.2009 р. про звернення стягнення на іпотеки, АТ КБ «Приватбанк» реалізував своє право на дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, при цьому вказаний строк слід обраховувати з моменту пред`явлення вказаної позовної заяви - 05.05.2009 р. Як можна встановити з розрахунку заборгованості, банком продовжу нараховуватися відсотки та штрафні санкції по кредиту після зміни строку кредиту шляхом пред`явлення позову 05.05.2009 р. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом , то після 05.05.2009 р.( спливу строку кредитування) позивач не міг нараховувати відсотки та штрафні (штраф, пеню). До того ж, пунктами 2.2.3.,7.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язується сплачувати на користь банку суму комісії (винагороди) в розмірі 0,20% від суми кредиту, що становить 217,60 дол. США на місяць, та за весь період кредитування 178206,40 дол.США. При цьому, в порушення Правил №168 не зазначається, за які саме послуги позичальник зобов`язується сплачувати банку комісію (винагороду) в розмірі 0,20% від суми наданого кредиту на місяць. При цьому згідно розрахунку Позивача вказані платежі є комісією. Вказана комісія називається "винагородою" банку та суперечить вимогам закону. З огляду на вказане відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 17.02.2021 року виправлено описку допущену в ухвалі Орджонікідзевського районного суду від 11.12.2020 року, а саме вважати вірним по тексту ухвали прізвище відповідача « [PERSON] » , замість невірного « [PERSON] ». Клопотання представника позивача - задоволено. Залучено до участі у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, в якості співвідповідачів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . 25.02.2021 року від АТ КБ «Приватбанк» до суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] в якій позивач просить позов задовольнити у повному обсязі, також вважає доводи відзиву безпідставними. Позивач зазначив, що дійсно, предмет іпотеки не був придбаний за рахунок кредитних коштів. Однак, згідно із ч. З ст. 39 Закону України «Про іпотеку», ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу України Відповідачі підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки, розташованого за адресою: [ADDRESS] без надання їм іншого житла. В будь-якому разі, на Відповідача-2 та Відповідача-3 не розповсюджується виняток вказаний у ч. 2 ст. 109 ЖК України, бо 1) ці відповідачі не є співвласниками житла та не передавали в іпотеку це житло Банку та 2) згідно пункту 18.12. договору іпотеки передбачений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію: [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ). Також вказав, що Закон України № 1304-УІІ не є перешкодою та/або підставою для відмови в задоволенні позову Банка щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Більш цього, дія вказаного Закону № 1304-УІІ та мораторію припиняється вже 22 квітня 2021 року. Також вказав, що Дійсно, у травні 2009 р. ПриватБанк звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В зв`язку з тим, що [PERSON] погасила прострочену заборгованість за кредитним договором та знову увійшла у Графік погашення кредиту, то представником Банка подана до суду заява про залишення позовної заяви без розгляду і 10 листопада 2009 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя прийнята ухвала суду по цивільній справі № 2-2478/2009 про залишення цієї позовної заяви без розгляду Однак, цим зверненням до суду у травні 2009 р. Банк не реалізував своє право на дострокове виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором, а тому має право нарахувати проценти та інші платежі після цього звернення до суду. Також зазначив, що недійсність умови кредитного договору щодо нарахування та сплати Позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати не визнана в судовому порядку, а тому цей платіж - не комісія, а «винагорода» як вказано в договорі є законним та обґрунтованим. Крім того, 11.02.2021 року від позивача також надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить (остаточна редакція позову) в рахунок погашення заборгованості [PERSON] (дата народження: [INFO] , ІПН: [NUMBER] ) за кредитним договором від 07.11.2007 року в розмірі 113 283,34 доларів США , яка складається з: 64441,42 доларів США - заборгованості за кредитом; 25599,46 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 6092,80 доларів США - заборгованості з винагороди; 17149,66 доларів США = 478 480,66 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - звернути стягнення на квартиру, загальною площею 77,52 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі іпотечного договору квартири № ZPO0GA0000000060 від 07.11.2007 на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України „Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону України „Про іпотеку", визначивши початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Кошти, отримані від продажу нерухомого майна спрямувати на погашення вказаної кредитної заборгованості за кредитним договором від 07.11.2007 року на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» .Виселити [PERSON] (дата народження: [INFO] , ІПН: [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] ), які зареєстровані та проживають у квартирі, що є предметом іпотеки, розташованій за адресою: [ADDRESS] без надання їм іншого житла. Стягнути з Відповідачів судові витрати, понесені Позивачем по сплаті судового збору в розмірі 47 409.08 грн. Ухвалою суду від 23.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 13.04.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. Ухвалою суду від 25.08.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просить його задовольнити на підставах зазначених у позовній заяві, вказавши, що доводи відповідача є безпідставними, про що вказано у відповіді на відзив. Також зазначив, що наразі відповідачем було подано заяву про реструктуризацію валютного договору, однак двічі на відповідне звернення банком було відмовлено. Наполягає на задоволені позову в обраний позивачем спосіб, вказаний в уточненій позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує з наведених у відзиві підстав. Просить відмовити у позові повністю, застосувати строки позовної давності 1 рік до вимог про стягнення пені ,у разі задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, зарахувати безпідставно сплачені кошти на рахунок винагороди в рахунок боргу за договором. У судове засідання інші учасники не з`явилися, відзиву на позов не подали, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до п. 1 ч. 3 статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу за відсутності [PERSON] , [PERSON] в порядку ст.ст. 211, 223 ЦПК України за наявними в ній доказами. Заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № ZPO0GA0000000060 від 07.11.2007 року [PERSON] 07.11.2007 року отримав кредит у розмірі 108800.00 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.11.2027 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, винагороди, а також інші витрати. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, винагородою, а також інші витрати. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і Відповідач 07.11.2007 року уклали договір іпотеки № ZPO0GA0000000060. Згідно з договором іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 77.52, житлова площа 38.6, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Майно належить Відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 646400 грн. 00 коп. Предметом договору іпотеки є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] (пункт 33.3 Договору іпотеки), в забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем в силу чого іпотеко держатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. З метою задоволення своїх вимог банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані (пункт 16.7.1 Договору іпотеки). Пунктом 28 Договору іпотеки визначений термін його дії до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та всіма додатками та угодами до нього. При укладанні договору іпотеки сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і в разі дострокового розірвання кредитного договору, або зміни його умов, при наявності невиконаних зобов`язань на момент розірвання (пункт 16.8 договору). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом частин 1, 3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 4 ст. 33 Закону України "Про іпотеку"). За змістом ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінюй, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Через порушення боржником основного зобов`язання банк в силу ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» має право задовольнити свої вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. 29 травня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду прийнята Постанова суду по справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112 цс 19) підтверджена правова можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону) в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України „Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону України „Про іпотеку". АТ КБ «Приватбанк» надіслав лист від 15.10.2020 року на адресу боржника з вимогою про повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, та у разі невиконання вимоги у тридцяти денний строк попередив про рішення звернути стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що умови договору неналежним чином виконувалися відповідачем [PERSON] , що підтверджено розрахунком суми боргу та виписками по рахунку, що є порушенням ст.526,527,530 ЦК України, і з огляду на вказане суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у вказаний в позовній заяві спосіб. Доводи відповідача [PERSON] щодо дії Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то ці доводи не заслуговують на увагу з огляду на те, що Закон України № 1304-УІІ не є перешкодою та/або підставою для відмови в задоволенні позову Банка щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Тим більше, станом на час розгляду справи дія вказаного Закону № 1304-VІІ та мораторію припинилася 22 квітня 2021 року, вказаний Закон втратив чинність 21 квітня 2021 року. Також не є підставою для відмови позивачу в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки і ті обставини, що між сторонами вирішується питання щодо реструктуризації валютного кредиту. Разом із тим, в обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість станом на 14.09.2020 року - 113283.34 [Долар США], яка складається з наступного:64441.42 [Долар США] - заборгованість за кредитом; 25599.46 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом;6092.80 [Долар США] - заборгованість по винагороді;17149.66 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Натомість, відповідач [PERSON] , заперечує проти розміру заборгованості, навівши відповідне обґрунтування у відзиві, а також у судовому засіданні заперечення наведені її представниками, а тому суд, визначаючи загальний розмір заборгованості за кредитним договором на погашення якого слід звернути стягнення на предмет іпотеки, дійшов висновку про таке. Так, представником відповідача у судовому засіданні було заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Позивач звернувся до суду з позовом 03.12.2020 року, розрахунок заборгованості наданий по 14.09.2020 року включно. Пеня нарахована більше ніж за один рік, останній платіж здійснено 16.11.2017 року. Отже, з огляду на вказане, суд дійшов висновку, про застосування до вимог про стягнення пені строку позовної давності, а відтак, розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача в межах однорічного строку позовної давності складає в валюті кредиту 3520,34 долара США, і при визначенні розміру заборгованості за договором в рахунок погашення якого звертається стягнення на предмет іпотеки, суд визначає розмір пені за несвоєчасність сплати боргу в валюті кредиту у розмірі 3520,34 доларів США. Що стосується включення до загального розміру заборгованості за кредитним договором заборгованості за винагородою, то суд виходить з наступного. Пунктом 2.2.3. кредитного договору № ZPO0GA0000000060 від 07.11.2007 року передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити Банку винагороду згідно п.7.1.та 6.2 Даного договору. Згідно п. 3.6. договору Позичальник сплачує банку винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п.7.1. Даного договору. Пункт 7.1 кредитного договору встановлює, що банк зобов`язує надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки.. у розмірі 108800,00доларів США на наступні цілі:кредит під заставу житла 89600,00 дол. США, а також у розмірі 19200,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.2.1.3,2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.1. Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного Договору. При цьому, в порушення Правил №168 не зазначається, за які саме послуги позичальник зобов`язується сплачувати банку винагороду(комісія згідно розрахунку Позивача) в розмірі 0,20% від суми наданого кредиту на місяць. Вказана комісія називається "винагородою" банку та суперечить вимогам закону, виходячи з наступного: Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 7 лютого 2018 року по справі №175/1543/16-ц (провадження № 61-1598св180), в якій тотожні вимоги з даною справою, прийшов до наступних висновків: За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХП «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання такого положення недійсним. Оскільки у спірному договорі сплата винагороди за резервування ресурсів визначена в процентах від суми зарезервованих ресурсів, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно із частинами першою, другою, четвертою та п`ятою статті 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. (Постанова Верховного суду України від 12 вересня 2012 року № 6- 80цс12. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 30 травня 2018 року по справі № 513/72/16-ц (провадження № 61-3777 св 18), прийшов висновків, які узгоджуються з Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071 цс 16. Вимоги частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а також статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі Закон) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. За п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про,: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги встановленні Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, пунктом 3.4 вказаної постанови Національного банку України визначено, що Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити: про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).В Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зокрема зазначено, що «споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.» В матеріалах справи відсутні відомості про укладення та підписання сторонами угоди графіку погашення кредиту в зазначенням сукупної вартості кредиту. Щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1115,86 дол. США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. При цьому, у вказаному платежу не зазначається, яка саме сума коштів йде на погашення тіла кредиту, відсотків та винагороди(комісії згідно розрахунку Позивача) окремо, що унеможливлює розрахування вказаних сум в момент підписання договору. Як зазначалося вище, пунктами 3.6, 7.1 Кредитного договору, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 3.00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, сплачувати щомісячно на користь банку суму комісії (винагороди) в розмірі 0.20% від суми кредиту, що становить 179,20 дол. США на місяць. Розмір винагороди в розмірі 0.20% від суми кредиту в місяць становив 179,20 доларів в місяць (89600*0.2%). За період з часу укладення Договору позичальником було сплачено 154 платежі за комісією (винагородою), всього на суму 27 596,80 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості. В день укладення договору позичальником було сплачено винагороду за надання кредиту в розмірі 3.00% від суми кредиту в розмірі 2688,00 дол. США, та в подальшому позичальником було сплачено на користь Позивача 27596,80 дол. США в якості щомісячної винагороди (комісії). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що умови кредитного договору № ZPO0GA0000000060 від 07.11.2007 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, є несправедливими, незаконним і є нікчемними, що не потребує визнання їх недійсними. Вказані суми, що були сплачені позичальником на користь банку безпідставно були зараховані банком в рахунок погашення комісії (винагороди, а не погашення кредиту, в зв`язку з чим сума заборгованості є завищеною, що порушує права споживача на належну та справедливу послугу щодо надання кредиту. З огляду на вищенаведене суд вважає за необхідне при визначенні загального розміру заборгованості за кредитним договором на погашення якого слід звернути стягнення на предмет іпотеки, виключити вказану в розрахунку заборгованості винагороду в валюті кредиту в розмірі заявленому в позовній заяві- 6092,80 доларів США. Отже, оскільки умови договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячної сплати суми комісії (винагороди) в розмірі 0.20% від суми кредиту є нікчемними, а тому суд вважає, що суми сплачені [PERSON] в рахунок погашення винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячної сплати суми винагороди (комісії) в розмірі 0.20% від суми кредиту (30284,80 дол. США =(27596,80+2688) підлягають зарахуванню в суму кредитної заборгованості, що нею не повернута. Натомість, доводи відповідача щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, не заслуговують на увагу з огляду на таке. Відповідно до заявлених вимог, Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, в тому числі по процентам за користування кредитом в розмірі 25599,46 дол.США. Сторонами не заперечується, що 05.05.2009 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки банком від імені власника в рахунок погашення заборгованості в розмірі 95025,83 дол. США, шляхом звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 10 листопада 2009 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя постановлена ухвала по цивільній справі № 2-2478/2009 про залишення цієї позовної заяви без розгляду. Згідно пояснень представника Банку, у зв`язку з тим, що [PERSON] погасила прострочену заборгованість за кредитним договором та знову увійшла у Графік погашення кредиту, то представником Банка подана до суду заява про залишення позовної заяви без розгляду . Відповідач посилається на правовий висновок висловлений Верховним Судом від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, яким висловлену правову позицію такого змісту: «Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак, даний висновок ВП ВС не може бути врахований судом при вирішенні зазначеної справи, оскільки судового рішення яким би були задоволені вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості як за кредитними коштами, так і за процентами, або звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості, що б виключало правові підстави нараховувати проценти після ухвалення судового рішення у Банку, у справі № № 2-2478/2009 ухвалено не було, оскільки позовна заява була залишена без розгляду. З огляду на вказане, позивач мав права нараховувати проценти, які підлягають також сплаті згідно наданого розрахунку, розмір яких становить 25599,46 доларів США. Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що в рахунок заборгованості за кредитним договором [PERSON] підлягає включенню 3520,34 долара США -пеня в межах строку позовної давності; проценти за користування кредитом 25599,46 долара США; 64441,42 долара США -заборгованість за кредитом. Разом із тим, з урахуванням вищенаведених отриманих від відповідача сум, які підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості, судом звертається стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № ZPO0GA0000000060 від 07.11.2007 року в розмірі 63676,42 доларів США., (пеня -0,00 грн.(з зарахованої сплаченої [PERSON] суми винагороди 30284,80 долара США на погашення пені із застосуванням строку позовної давності зараховується 3520,34 долара США.; залишок зарахованої сплаченої [PERSON] суми винагороди 26764,46 доларів США зараховується в рахунок заборгованості за процентами за користування кредиту-25999,46 доларів США; залишок зарахованої сплаченої [PERSON] суми винагороди 764,40 доларів США спрямовується на погашення заборгованості за кредитом (тіло кредиту) і стягнення на предмет іпотеки звертається на погашення заборгованості за кредитним договором від 07.11.2007 року в розмірі 63676,42 долара США заборгованості за кредитом. Щодо вимог позивача про виселення відповідачів, суд дійшов висновку, що ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке. Так, відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року №6-39цс15, який за положеннями ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Аналогічних правових висновків дійшов також Верховний Суд у справі № 307/1023/16-ц від 10 січня 2018 року, від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Судом встановлено, що кредитний договір № ZPO0GA0000000060 від 07.11.2007, за яким Банк надав Позичальнику кредит заставу житла в розмірі 89600,00 дол. США, був укладений 07.11.2007 р. Квартира, що є предметом іпотеки за адресою квартира за адресою: [ADDRESS] , з якої Позивач просить виселити відповідачів, була придбана 10.02.2001 році, за договором купівлі-продажу від 10.02.2021 посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О., що підтверджується інформаційною довідкою № 245110812 від 19.02.2021 р. з Державних реєстрів щодо нерухомого майна/предмета іпотеки, за власні кошти Позичальника, тобто не за рахунок кредитних коштів, а тому Відповідач або інші особи не можуть бути виселені із житлового приміщення, без надання іншого житлового приміщення. Позивач вказаних обставин не оспорює, про що зазначено у відповіді на відзив, в якому зазначив, що дійсно предмет іпотеки не був придбаний за рахунок кредитних коштів. Проте позивач у своєму позові не зазначив іншого постійного житлового приміщення, куди відповідач повинен бути виселений з іпотечного житла, навпаки просив про виселення відповідачів без надання їм житлового приміщення. Доказів про наявність у відповідачів іншого житла, крім переданого в іпотеку, суду не надано. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК УРСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням. Таким чином, враховуючи, що предмет іпотеки (квартира за адресою: [ADDRESS] ) придбана не за рахунок кредитних коштів, вказане приміщення використовується відповідачами як постійне місце проживання (іншого житла у відповідачів немає, що не спростовано позивачем), суд дійшов висновку про неможливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла, а тому позовні вимоги позивача про виселення відповідачів, які зареєстровані та проживають у квартирі, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вказане, позовні вимоги банку підлягають задоволенню частково. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (56,21%), а тому, оскільки вимоги задоволені до відповідача [PERSON] , з неї на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог (сплачено судовий збір 47409,08 грн., 56,21% вимог задоволено) у сумі 26648,64 грн.

Outcome: partial