Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

позивач за первісним позовом звернулась до суду та просить постановити рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування [ADDRESS]. У підтвердження позовних вимог покликається на те, що вона проживає та зареєстрована у спірній квартирі разом з сином [PERSON], [INFO] та дочкою - [PERSON], [INFO]. У даній квартирі також зареєстрована [PERSON], яка із червня 2002 року фактично не проживає у зазначеній квартирі. У відповідності до ст. 72 ЖК України її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом та просить суд постановити рішення, яким визнати за нею право на приватизацію квартири [ADDRESS]; вселити її у дане приміщення; зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON] усунути і в подальшому не чинити і перешкод в користуванні даним житловим приміщенням. У підтвердження заявлених вимог покликається на те, що вона є наймачем житла - однокімнатної [ADDRESS]. Відповідачка за зустрічним позовом створює їй перешкоди в користуванні квартирою. Поміняла вхідні замки, не пускає її в квартиру, виганяє, у зв'язку з чим вона змінила місце проживання в знайомих. З метою усунення конфліктної ситуації вона неодноразово пропонувала відповідачці мирним шляхом вирішити питання розподілу житлової квартири з наступним укладенням окремих договорів щодо надання послуг з енерго- та газопостачання, але остання її пропозицій не приймає. Крім того, вона згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" вирішила скористатись своїм правом на приватизацію житла, оскільки спірна квартира знаходиться власності територіальної громади стм. Добротвір і перебуває на балансі Добротвірського комунального підприємства "Підприємство по обслуговуванню житла", однак їй у цьому було відмовлено, оскільки на це не дають згоду відповідачі. Вважає таку відмову незаконною та просить суд визнати за нею право на приватизацію житла. У судовому засіданні позивачка та представник позивача підтримали заявлений позов, надали пояснення аналогічні наведеним у позові. Заперечили проти задоволення зустрічного позову. Представник відповідача заперечив проти задоволення первісного позову, зустрічний позов просить задовільнити. Третя особа - Кам'янка-Бузький районний відділ ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання у суд не з'явився. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у її відсутності. Третя особа Добротвірська селищна рада Кам'янка-Бузького району у судове засідання не з'явилась. У попередніх судових засіданнях представник третьої особи [PERSON] пояснила, що спірна квартира є неприватизованою та перебуває у комунальній власності. До селищної ради неодноразово надходили заяви від [PERSON] щодо непроживання у даній квартирі [PERSON] Було створено комісію, яка після виходу на місце 25.11.2015 року підтвердила даний факт. Тривале непроживання [PERSON] також підтвердили сусіди. До селищної ради також зверталась і [PERSON], а саме 10.07.2017р. та 15.11.2017р. із заявами, що [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні житлом, а саме не пускає у квартиру. Даним особам було роз'яснено їх право вирішити спір у суді. Що стосується відмови у приватизації, то на проведення приватизації необхідна згода усіх членів сім'ї, а [PERSON] такої згоди не давала, а тому [PERSON] надано роз'яснення щодо вирішення даного питання у суді. Третя особа - служба в справах дітей Кам'янка-Бузької РДА подали суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи у її відсутності, у прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] належить відмовити виходячи з наступного. Згідно довідки про склад сім'ї у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно акту про відсутність особи за місцем реєстрації від 27.11.2015 року комісією Добротвірської селищної ради встановлено, що громадянка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали вищевказаній громадянці немає, в ході перевірки також опитані сусіди. Згідно довідки Головного центру обробки спеціальної інформації № 446/2645/15-ц від 10.05.2018 року вбачається, що [PERSON] у період з 04.07.2015року по 12.07.2017 року неодноразово перетинала державний кордон, де перебувала тривалий час. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом статтей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановленні ст. 71 ЖК України. Враховуючи, що надані позивачкою за первісним позовом докази вказують на те, що відповідачка, яка на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі, понад шість місяців без поважних причин не проживає в квартирі, витрати на її утримання не несе, плату за комунальні послуги не здійснює, більший час перебуває за кордоном, а отже втратила інтерес до житла, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстав передбачених ст.71,72 ЖК України. Позовні вимоги [PERSON] з приводу зобов'язання [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні житлом не підтверджені жодними доказами. Звернення відповідачки у поліцію та у Добротвірську селищну раду з відповідними заявами, пов'язані виключно із перебуванням у суді даного позову. Покликання представника відповідача, що порушення прав його довірительки на користування квартирою з боку позивачки були предметом судового розгляду ще у 2015 році не заслуговують на увагу, оскільки такі спростовуються оглянутими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи №446/594/13ц за позовом [PERSON] до Добротвірської селищної ради, відділу приватизації Добротвірського КП "Підприємство з обслуговування житла", третя особа [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання відмови в приватизації незаконною, визнання права на приватизацію житла, зобов'язання здійснити приватизацію, провадження у якій закрито 03.12.2015року у відповідності до п.1 ч.1 ст. 207 ЦПК України (2004р.). Предметом розгляду даної справи зобов'язання усунуння перешкод у користуванні житлом не було. Щодо позовних вимог про визнання права на приватизацію житла, то правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначаються Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Як зазначено в преамбулі цього закону, метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону - приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. У відносинах приватизації положення Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є спеціальними, тоді як відповідні положення ЖК УРСР в таких правовідносинах є нормами загальної дії. Відповідно до ч. 1 ст. 5, ч. ч. 2, 3 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. Порядок передачі квартир у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню визначався Положенням про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992р. Пунктами 18, 20, 21 цього Положення передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 11.07.2012р. зміст якої полягає в наступному: У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. З аналізу зазначених правових норм слідує висновок, що закон розмежовує поняття право члена сім'ї на користування житловим приміщенням та право такої особи на приватизацію житлового приміщення, оскільки перше виникає безпосередньо при вселенні, якщо тільки не було угоди про інший порядок користування жилим приміщенням, а друге, безпосередньо пов'язане із фактом постійного проживання в житловому приміщенні. Відтак, право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке житлове приміщення постійним місцем проживання особи, що узгоджується з положеннями ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". З досліджених судом доказів вбачається, що спірна квартира не являлась постійним місцем проживання відповідачки, а тому права [PERSON] не є порушеними через відсутність в неї права на приватизацію спірної квартири і зустрічний позов належить визнати безпідставним і в його задоволенні слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з тим, що позовні вимоги позивача [PERSON] задоволено повністю, а тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved