Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

У вересні 2014 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що згідно з договором № б/н від 04.07.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Свої зобов'язання відповідач за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим, станом на 31.07.2014 р., утворилась заборгованість на загальну суму 15556,74 грн., яку позивач просить стягнути в примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 15556,74 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 гривень. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити. Послались на те, що надана суду "Анкета-заява" № 0806131100230163010 не є належним доказом укладання договору про отримання кредиту, оскільки не містить жодної інформації про те, яку саме карту виявив бажання отримати відповідач. На їх думку, позивач не надав суду доказів отримання відповідачем коштів від банку, не надав інформації про те, яку саме картку отримав відповідач, її номер та до якої категорії банківських карток, передбачених Умовами та правилами надання банківських послуг, вона відноситься; не надав доказів щодо ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, пам'яткою клієнта та Тарифами, оскільки на їх копії відсутній особистий підпис [PERSON], а це в свою чергу, свідчить про необізнаність відповідача щодо наявності договірних відносин з позивачем; розрахунок заборгованості позивача базується на власних припущеннях та не підтверджений первинними документами у відповідності до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні ". Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Як вбачається з кредитного договору № б/н від 04.07.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається із Заяви позичальника, "Умов та правил надання банківських послуг ", "Правил користування платіжною карткою " та "Тарифів банку ", що викладені на банківському сайті. Відповідач підтвердив свою згоду на таке, поставивши свій підпис у заяві, що підтверджує його вільне волевиявлення. При укладенні спірного договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, за положеннями якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приват Банку», відповідач погодився з ними, а отже, уклав Договір (а.с.7). З урахуванням цього, суд вважає посилання відповідача щодо не укладання ним з банком договору безпідставними та необґрунтованими. Поставлення свого підпису в анкеті-заяві відповідач [PERSON]. не заперечує. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, тобто при порушенні зобов'язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки від суми боргу та неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачена умовами договору. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит у розмірі, встановленому договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У відповідності до ст. 611 ЦК України за порушення зобов'язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов'язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки за користування кредитом та пеню, що передбачені умовами договору. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до наданого розрахунку відповідач станом на 31.07.2014р. має заборгованість в сумі 15556,74 грн. ( а.с.5-6 ), яка складається з наступного: - 5997,70 грн. - заборгованість за кредитом; - 6422,39 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; - 1919,66 грн. - заборгованість з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина). - 716,99 грн. - штраф (процентна складова). Оскільки п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено нарахування двох видів штрафу за порушення строків платежів за грошовими зобов'язаннями, позичальник погодився з такими умовами договору та підписав їх беззаперечно, такі умови договору не визнавав неправомірними та не розривав кредитний договір, а отже зазначені суми повинні бути стягнуті в повному розмірі. Із заявою про закриття карткового рахунку, як то передбачає п. 1.1.7.12 Умов та правил, відповідач до банківської установи не звертався, а отже вказаний кредитний договір є пролонгованим. Посилання відповідача на його необізнаність щодо наявності договірних відносин з позивачем спростовується витягом з особового рахунку, з якого вбачається, що відповідач знімав гроші готівкою з банкоматів та розраховувався в магазинах за товари (а.с.43-46). Доводи відповідача щодо неправильного розрахунку заборгованості позивачем є безпідставними та не спростовані ніякими належними та допустимими доказами. Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст.615 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає можливим покласти на відповідача також і судові витрати позивача пропорційно до задоволених вимог, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved