Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 14.11.2008 року у розмірі 14863 грн. 12 коп. та судові витрати у розмірі 1600 грн. В обґрунтуванні позову посилається на те, що 14 листопада 2008 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. В заяві про укладення кредитного договору від 14 листопада 2008 року відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг, "Правилами користування платіжною карткою", "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ними договір. У позовній заяві позивач вказує, що договором та зазначеними правилами передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 30 листопада 2017 року виникла заборгованість в сумі 14863 грн. 12 коп., яка складається з 5237 грн. 10 коп. заборгованості за кредитом, 8330 грн. 16 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 350 грн. 00 коп. заборгованості за пенею та комісією, 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 695 грн. 86 коп. штрафу (процентна складова). Ухвалою від 22 січня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, без участі сторін, роз'яснивши сторонам у справі їх права щодо подання відзиву та відповіді на відзив. 08 лютого 2018 року, представник відповідача скористався процесуальним правом, передбаченим ст.178 ЦПК України та подав до суду відзив. В обґрунтуванні відзиву посилається на те, що дійсно [PERSON] 14 листопада 2008 року оформила у Приватбанку кредитну картку «Універсальна», з лімітом кредитування 500 грн., базовою процентною ставкою 2,5% в місяць на залишок заборгованості. Банк видав 14.11.2008 року картку універсальна [NUMBER], з кінцевим терміном її дії до грудня 2011 року. Отже, з грудня 2011 року розпочався перебіг позовної давності, який був банком пропущений для звернення до суду з позовом. Крім того, станом на 28.11.2008 року [PERSON] мала заборгованість перед банком в розмірі 499 грн. 55 коп., яка була погашена нею в розмірі 500 грн. 22.12.2008 року. З розрахунку банку вбачається, що [PERSON] знімала з картки кошти в розмірі 283 грн. 05 коп. - 23.12.2008 року, але це не відповідає дійсності, оскільки після останнього поповнення нею картки, остання була втрачена. І більше жодних коштів відповідач від банку не отримувала та не погашала. 09.04.2017 року сума боргу 4738 грн. 95 коп. особисто [PERSON] не погашалась, а була знята особисто банком в автоматичному режимі в рахунок погашення заборгованості [PERSON] зовсім з іншої картки [NUMBER], яка належить її колишньому чоловікові [PERSON], після звернення якого до банку кошти йому було повернуто. Просив звернути увагу на те, що сума заборгованості відповідачки протягом 7 років з 29.01.2010 року по 30.05.2017 року складала лише 498 грн. 15 коп., і лише за 1 день - 31.05.2017 року різко зросла до 5219 грн. 46 коп. Представник позивача, правом на подання відповіді на відзив, в порядку ст.179 ЦПК України, не скористався. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до слідуючих висновків. Судом встановлено, що 14 листопада 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н у формі заяви, складовими та невід'ємними частинами якої є "Умови та правила надання банківських послуг", "Тарифи Банку", викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, згідно яких відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язався повертати кредит щомісячно. Разом з цим, відповідач був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. (а.с.7, 8, 9-14, 15-16) За пунктами 3.2, 3.3 умов кредитування вказаного договору, позичальник надав банку згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до умов кредитування вказаного договору, передбачено порядок та умови погашення заборгованості за кредитним лімітом та сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків. Згідно пункту 6.5 правил кредитування зазначеного кредитного договору [PERSON] зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, проценти за користування кредитом, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до правил кредитування зазначеного кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. плюс 5% від суми заборгованості. У зв'язку з порушенням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, станом на 30.11.2017 року виникла заборгованість в сумі 14863 грн. 12 коп. (а.с.4-6) Картку «Універсальна» отримала [PERSON] у ЗАТ КБ «Приватбанк» 14 листопада 2008 року за [NUMBER], з кінцевим терміном дії 12/11, тобто до останнього дня грудня місяця 2011 року (31.12.2011 року), що підтверджується роздруківкою з Приват 24, наданою [PERSON] і довідкою ПАТ КБ «Приватибанк». Відповідно до довідки банку про зміну умов кредитування вбачається, що старт кредитного ліміту по картці [NUMBER] відбувся 17 листопада 2008 року, з встановлення кредитного ліміту в сумі 500 грн., а 26 листопада 2010 року здійснено зниження кредитного ліміту до 0 грн. Факт видачі та отримання картки «Універсальна» жодна із сторін договору не заперечує, тому не підлягає доказуванню. Згідно роздруківки наданої банком по картці [NUMBER] вбачається, що з 17 листопада 2008 року по 25 листопада 2008 року відбувалося регулярне зняття готівкових коштів з картки, і станом на 25 листопада 2008 року залишок по картці складав «-499 грн. 55 коп.». 22 грудня 2008 року здійснено поповнення даної картки на суму 500 грн. Ці факти відповідач не заперечує, оскільки посилається на них у відзиві. І, того ж дня, після поповнення картки, оплачено товар в магазині на суму 129 грн. та знято готівку на суму 100 грн. Видача готівки та оплата товарів у магазинах здійснювалась з картки в період з 23 грудня 2008 року по 02 січня 2009 року. Тобто, рух по картці [NUMBER] відбувався і після її поповнення [PERSON] 22 грудня 2008 року. Суд критично відноситься до письмових пояснень представника відповідача, що відповідач втратила картку після її поповнення і більше нею не користувалася. Оскільки, за ці 9 років, відповідач не повідомила про втрату картки банку, який є її власником, будь-яких дій щодо її заблокування, щоб уникнути використання її сторонніми особами, в разі викрадення, не здійснила, а навпаки будучи постійним користувачем Приват 24 кожного разу в своєму переліку особистих рахунків бачить цю нібито втрачену картку і заборгованість по ній. Тому суд вважає, що даний факт втрати чи викрадення картки [PERSON] не знайшов свого підтвердження в суді та не підтверджується жодним із доказів. Щодо факту автоматичного погашення простроченої заборгованості 09 квітня 2017 року в сумі 4738 грн. 95 коп. з картки колишнього чоловіка відповідача - [PERSON] на картку [NUMBER], що видано [PERSON], то даний факт свого підтвердження також не знайшов, оскільки по роздруківці наданій суду банком в той день на таку суму проведено автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти [NUMBER]. Доказів тому, що власником картки [NUMBER] є саме [PERSON] суду не надано, а роздруківка з Приват 24 клієнта банку [PERSON] підтверджує автоматичне списання коштів для погашення простроченої заборгованості по невідомій карті [NUMBER], а не [NUMBER], як це вказано представником відповідача. Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 14.11.2008 року, станом на 30 листопада 2017 року заборгованість становить 14863 грн. 12 коп., з яких 5237 грн. 10 коп. заборгованість за тілом кредиту. (а.с.4-6) Доречним зауваженням представника відповідача, вказаного у відзиві, суд вважає, те, що протягом 7 років з 29.01.2010 року по 30.05.2017 року заборгованість по картці «Універсальна» [PERSON] складала лише 498 грн. 15 коп., і лише за 1 день - 31.05.2017 року різко зросла до 5219 грн. 46 коп. Адже, дійсно у вищевказаному розрахунку заборгованості протягом 7 років 4 місяців заборгованість становила 498 грн. 15 коп., 31.05.2017 року - 5219 грн. 46 коп., а станом на 30.11.2017 року - 5237 грн. 10 коп. Враховуючи те, що згідно довідки банку розмір кредитного ліміту не збільшувався понад 500 грн., а навпаки знизився 26 листопада 2010 року до «0 грн.», то суд приходить до висновку, що банк не надав належних доказів того, що станом на 30 листопада 2017 року у [PERSON] заборгованість за кредитом становить саме 14863 грн. 12 коп., з яких заборгованість за самим кредитом взятим у банку - 5237 грн. 10 коп., і відповідно доказів того, що відповідач брала у банку 14 листопада 2008 року кошти в сумі 5237 грн. 10 коп., які позивач бажає собі повернути немає. Таким чином, суд приходить до висновку, що договірні відносини між банком та [PERSON] мали місце в період строку дії картки [NUMBER], в період з 17 листопада 2008 року по 31 грудня 2011 року. Щодо застосування строку позовної давності до нарахованих банком вимог по кредиту, то Верховний Суд України неодноразово висловлювався відносно строку виконання зобов'язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме 19.03.2014 року справа №6-14цс14 та 18.06.2014 року справа №6-61цс14 «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору». Оскільки, строк дії картки «Універсальна» [NUMBER] [PERSON] закінчився 31 грудня 2011 року, а банк звернувся до суду з позовом 26 грудня 2017 року, через 6 років, після закінчення терміну дії картки, то суд приходить до висновку, що банком порушені строки звернення з позовом до суду, по закінченню строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за їх безпідставністю. Згідно ст.141 ЦПК України, понесені судові витрати у справі позивачем поверненню не підлягають і відносяться за його рахунок.

Outcome: dismissed