Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

ПАТ КБ "Надра" 05 червня 2013 року звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом про розірвання кредитного договору; вказані позови були об'єднані судом в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач - банк - в своєму позові посилається на те, що 09 вересня 2008 року між позивачем ПАТ КБ «Надра» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір "Автопакет" і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. З іншим відповідачем [PERSON] в цей же день 09 вересня 2008 року було укладено договір поруки, цей відповідач зобов'язався погашати борг кредитонабувача. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати тіло кредиту та відсотки, інші виплати, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Вважають вказане незаконним і просили стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість по кредитному договору з урахуванням штрафних санкцій та витрат на судовий збір, задовольнивши позов у повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечують, вважаючи його безпідставним і не доведеним і просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В письмовому зверненні до суду не погодилися з позовними вимогами банку, вважають цей позов безпідставним та не доведеним і просили в його задоволенні відмовити; на зустрічному позові наполягали і просили його задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи за їх відсутністю. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явися, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду не погодився з позовними вимогами банку, вважає цей позов безпідставним та не доведеним і просив в його задоволенні відмовити; на зустрічному позові наполягали і просили його задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи за їх відсутністю. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З'ясувавши позицію сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає первісний позов не підлягаючим задоволенню, зустрічні позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем ПАТ КБ «Надра» та відповідачем [PERSON] договору № 894459/ФЛ ІД 894459 від 09 вересня 2009 року (договір "Автопакет") цей відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 37 959.26 доларів США для своїх потреб зі сплатою відсотків за користування кредитом 15.4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - до 08 вересня 2015 року. На забезпечення вказаного кредитного договору з [PERSON] було укладено договір поруки, який поручився перед банком за належне виконання [PERSON] вказаного кредитного договору. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору (як основного так і додаткового), який є його невід'ємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. Позивач, кредитодавець, відповідно до умов договору відправив на ім'я відповідача, позичальника, претензію про дострокове припинення своїх обов'язків через невиконання відповідачем умов договору. Претензія відповідачем була отримана. В порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, перестав своєчасно сплачувати відсотки по кредиту, інші належні платежі, утворилася заборгованість. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач - банк- вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України і ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення суми кредиту. Судом з'ясовано, що дійсно 09 вересня 2008 року між [PERSON] та Відкритим (в подальшому - Публічним) акціонерним товариством комерційний банк «Надра» було укладено кредитний договір «Автопакет» № 894459/ФЛ на суму 37 959.26 доларів США для придбання автотранспортного засобу. В якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів позичальником було передано в заставу автомобіль марки NISSAN модель QASHQAI, рік випуску 2008, заводський номер кузова [NUMBER], чорний колір, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований в Дніпропетровському ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області. Кредит видавався банком на строк до 08 вересня 2015 року. Однак, після отримання кредиту на придбання вище вказаного транспортного засобу у [PERSON] виникли непередбачувані фінансові труднощі, які призвели до порушень строків виплати регулярних платежів за кредитом. За період 2008-2010 р. р. нею було сплачено 6 517 доларів США. Позичальниця регулярно спілкувалась по телефону з працівниками банку з приводу погашення заборгованості та не уникала особистих контактів для надання транспортного засобу та документів на нього для огляду згідно умов договору. На початку квітня 2010 року відповідачці подзвонив незнайомий чоловік, представившись співробітником служби безпеки банку та запросив її у відділення банку за адресою: пр. К. Маркса, 71 у м. Дніпропетровську з метою огляду предмету застави та перевірки документів на автомобіль. На вимогу, як вона вважала, співробітника банку відповідачка на своєму автомобілі 06 квітня 2010 року прибула за вказаною адресою. Позивач за допомогою осіб ([PERSON], що представився керівником служби безпеки Київського головного офісу Позивача та [PERSON], що представився помічником), яким позивач надав власне приміщення для діяльності (відділення № 10 за адресою проспект Карла Маркса, 71 м. Дніпропетровськ), незаконним шляхом вилучив у відповідача предмет застави - автомобіль марки NISSAN модель QASHQAI, рік випуску 2008, заводський номер кузова [NUMBER], чорний колір, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований в Дніпропетровським ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 09 вересня 2008 року, видане Дніпропетровським ВРЕР-1 ДАІ УМВС в Дніпропетровській області. Вилучення предмету застави відбулося таким чином: під приводом перевірки представниками позивача документів, відповідачем було надано свідоцтво про реєстрацію автомобілю, але після його отримання представники позивача заявили про те, що вони не повернуть їй цей документ доки вона не сплатить повністю всю заборгованість за кредитним договором. Сума заборгованості на той момент складала приблизно 7000 (сім тисяч) доларів США і цією інформацією володіли представники позивача. Без свідоцтва про реєстрацію пересуватися на автомобілі, що був предметом застави, вже було незаконно, тому автомобіль залишився стояти перед відділенням № 10 позивача, а відповідачу було оголошено про те, що автомобіль вилучено як предмет застави. Про це їй був наданий акт приймання-передачі, з підписом повноважного представника банку [PERSON], яка на той час виконувала обов'язки начальника відділення № 12 (що знаходився за адресою м. Дніпропетровськ, проспект Кірова, 110) та з печаткою того ж відділення № 12 позивача, де був оформлений кредитний договір «Автопакет». Копія акту приймання-передачі автомобіля від 06 квітня 2010 року надана суду. Оскільки дії по вилученню у неї предмета застави представники позивача здійснювали на території та в приміщенні банку за адресою м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, 71 (відділення № 10) відповідачка не мала сумнівів з приводу того, що представники позивача мають повноваження та діють в межах договору, тобто що вона, відповідач, передала предмет застави в рахунок погашення боргу за кредитним договором повноважним представникам позивача. Обставини вилучення предмета застави у описаний вище спосіб нанесли відповідачу значної моральної шкоди, а також це позбавило її права користуватися своєю власністю та спричинило значних матеріальних збитків на суму 195 169.19 гривень - звіт про оцінку вартості предмету застави № 04/07-13 від 04 липня 2013 року додавався. Це позбавило позичальника права добровільної реалізації предмета застави для погашення кредитної заборгованості. Таким чином, має місце неналежне виконання позивачем пунктів договору, а саме: позбавлення позивачем відповідачів можливості виконати зобов'язання за кредитним договором за рахунок предмету застави шляхом незаконних дій (п. 3.1.5 договору), порушення позивачем чинного законодавства при стягненні предмету застави (п. 3.1.6 договору). Відповідно до ст. 41 Конституції України: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності». А також «Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.». На всі вимоги позичальника щодо надання письмового підтвердження розрахунку за кредитом шляхом передачі предмета застави позивачем відповіді не було надано. Оскільки пологи (відповідача) були вже зовсім близько, відповідач [PERSON] 30 квітня 2013 року написала заяву про добровільну передачу предмету застави до банку, де містилося повідомлення про припинення виплат за кредитним договором та передала її представникам позивача. Прийнявши заяву, представники позивача ([PERSON] та [PERSON]) запевнили [PERSON] в тому, що її заява буде прийнята та розглянута і що незабаром вона отримає відповідь по цій заяві. Також відповідача обманним шляхом примусили підписати довіреність на право користування предметом застави під виглядом, що це потрібно для переміщення автомобілю на стоянку банку з метою його презентації майбутнім покупцям. Впродовж 2010 року їй неодноразово надходили дзвінки від виконуючого обов'язки голови Дніпропетровського регіонального управління Позивача [PERSON], якого відповідач неодноразово повідомляла про вилучення автомобілю та припинення виплат до отримання письмового роз'яснення щодо вилучення автомобілю. На неодноразові вимоги відповідачі по справі не були проінформовані про внутрішні інструкції банку щодо процедури передачі предмету застави в якості погашення заборгованості та не могли знати про те, що представники позивача діють незаконно, тому що всі дії проходили на території відділення № 10 позивача та з його відома. У червні 2010 року представник позивача [PERSON] в телефонній розмові повідомив відповідача, що заява про передачу предмета застави передана до Київського управління, начальнику департаменту досудового стягнення та там же зареєстрована за № 320-КР740 СК20 від 01 червня 2010 року. Весь час з моменту передачі предмету застави до червня 2012 року відповідач телефонувала представнику позивача [PERSON] з метою отримання інформації про хід справи у позивача, на що [PERSON] повідомляв про те, що її заява розглядається та дуже скоро надійде відповідь. Про стан та місцезнаходження транспортного засобу, що є предметом застави за кредитним договором, відповідача ніхто не повідомляв. У червні 2012 року представник позивача [PERSON] перестав відповідати на її дзвінки, номер телефону [PERSON] «знаходився поза зоною досяжності». Впродовж 2011-2012 років відповідач двічі з'являлася за телефонним викликом до служби безпеки банку за адресою: вул. Сєрова,11 у м. Дніпропетровську для співбесіди, приносила копії заяви та акту приймання-передачі предмета застави представникам служби безпеки позивача, але представники позивача залишили без розгляду та уваги обставини вищевказаних подій щодо вилучення предмету застави. Позивачем була порушена банківська таємниця, що призвело до, фактично, втрати предмету застави, введенням в оману відповідачки та зловживанням довірою, незаконно заволоділи майном, що є предметом застави за кредитним договором, а саме: автомобілем NISSAN QASHQAI (рік випуску 2008, заводський номер кузова [NUMBER], чорний колір, реєстраційний номер [NUMBER]), Згідно ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» - Регулювання відносин банку з клієнтом: «Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку». Позивачем без згоди відповідачів була розповсюджена особиста інформація, яка містить банківську таємницю, якою заволоділи треті особи, а саме: прізвище, ім'я, телефонний номер, дані про умови договору, суми заборгованості та сплачені за кредитом суми - що є інформацією, яка містить особисті дані та свідчить про фінансово-економічній стан відповідачів. Зазначене є порушенням ст. 60, 61 Закону України "Про банки і банківську діяльність ", ч. 6 ст. 23 Закону України «Про інформацію» та ст. 32 Конституції України. Відповідно до ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що банківською таємницею, зокрема, є відомості про банківські рахунки клієнтів, фінансово-економічний стан клієнтів та ін. Приватні особи та організації, які при виконанні своїх функцій або наданні послуг банку безпосередньо чи опосередковано отримали конфіденційну інформацію, зобов'язані не розголошувати цю інформацію і не використовувати її на свою користь чи на користь третіх осіб. Відповідно до ст. 61 Банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: 1) обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; 2) організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; 3) застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; 4) застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом. Службовці банку при вступі на посаду підписують зобов'язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов'язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов'язків. Відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України «Про інформацію», інформація про особу охороняється законом. Відповідно до ст. 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Отже, збирання, зберігання, використання та поширення особистої інформації про особу без її згоди є прямим порушенням чинного законодавства. Отже факт розповсюдження інформації про відповідачів, що є банківською таємницею, а також надання згоди позивачем на незаконні дії своїх представників, призвело до того, що предмет застави був у відповідачів вилучено у незаконний спосіб. Сторонніми особами зі згоди позивача проти [PERSON] було скоєне шахрайство, відповідальність за яке передбачена ст. 190 ч.2 Кримінального кодексу України «Шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому». Про обставини цих подій [PERSON] подавала відповідну заяву до прокуратури м. Дніпропетровська. На теперішній час в матеріалах справи є інформація про те, що предмет застави знятий з обліку без участі, згоди та відома відповідача, як власника. В свідоцтві про реєстрацію предмета застави було посилання на кредитний договір позивача. Отже, зняття з обліку предмета застави без письмового підтвердження позивача про погашення кредитної заборгованості було неможливо. Від імені [PERSON] також подано звернення до УДАІ ГУ МВС України у Дніпропетровській області (вх. № Т-398 від 25 травня 2013 року). Крім зазначених вище обставин в позові банку не надано інформацію про те, що наприкінці грудня 2012 року відповідачем була отримана досудова вимога позивача (вих. № 5-3-05429 від 13 листопада 2012 року) про погашення заборгованості за кредитним договором № 894459/ФЛ від 09 вересня 2008 року з вимогою про повне погашення заборгованості на загальну суму 64 483.56 долари США. Ця досудова вимога свідчила про те, що позивач ігнорував всі звернення відповідача. У відповідь на цю вимогу відповідач звернулася 11 лютого 2013 року до позивача з письмовою заявою, яка була зареєстрована у відділенні за адресою: [ADDRESS] під вхідним № 1206 від 11 лютого 2013 року, щодо розслідування обставин вилучення у неї предмета застави, яке було здійснено групою осіб на території позивача (про обставини цього докладно йдеться вище, а також викладено у заяві до позивача та у заяві до прокуратури м. Дніпропетровська. Право вимагати надання інформації від позивача відповідачу надається згідно ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність", в якій зазначено: «Клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку.» В заяві до позивача відповідач звернулася з проханням надати інформацію про місцезнаходження предмета застави, а також інформацію про повноваження представників позивача, що вилучили предмет застави. В її присутності заяву розглянув начальник Дніпропетровського регіонального сектору досудового врегулювання позивача [PERSON]. Після попереднього з'ясування обставин за заявою [PERSON] він повідомив, що предмету застави у позивача немає, та про те, що [PERSON] ніколи не працював в банку, [PERSON] працювала у відділенні № 12 позивача, а [PERSON] працював з позивачем на умовах надання послуг за договором. Але письмово нічого надано відповідачу не було. На протязі двох місяців відповідач спілкувалася та надавала всю повну інформацію про обставини цієї справи представнику позивача в регіональному представництві центрального офісу відділу по боротьбі з шахрайством по кредитним ресурсам [PERSON] (телефон робочій [NUMBER], мобільний [NUMBER]). Саме в ході розслідування та спілкування відповідачем було з'ясоване справжнє ім'я та прізвище [PERSON] та інформація про те, що [PERSON] працювала у позивача на законних підставах. Натомість, від позивача 15 травня 2013 року [PERSON] отримала письмову відповідь про те, що було проведено внутрішнє розслідування та матеріали направлені в прокуратуру Бабушкінського району м. Дніпропетровськ (додавалась копія відповіді банку вих. № 1600 від 15 травня 2013 року, що була отримана особисто відповідачем за адресою: [ADDRESS]). Отже, враховуючи вищенаведену інформацію, позивач позбавив відповідача права на користування своїм майном, права провести огляд предмета застави для оцінювання, а також можливості сплатити кредит за рахунок предмета застави. Про вище викладені обставини з вилучення предмету застави позивач був завчасно повідомлений, але знехтував своїм правом, що надається йому в межах кредитного договору - п. 3.1.5 «При порушенні Позичальником умов цього договору щодо строків виконання зобов'язання у банку виникає право на задоволення вимог, забезпечених заставою, за рахунок предмета застави». З метою реалізації свого права на користування предметом застави, провівши власне розслідування обставин вилучення у відповідачки предмету застави у 2010 році, вона звернулась до прокуратури м. Дніпропетровська із заявою щодо повернення їй автомобіля. Заява була прийнята від неї 18 березня 2013 року особисто першим заступником прокурора міста Горностаєвим М.О. та перенаправлена прокурору Бабушкінського району за вих. № 266/13 від 19 березня 2013 року. Від прокуратури Бабушкінського району [PERSON] отримала лист вих. № 396р/3 від 21 березня 2013 року про те, що прокуратурою 21 березня 2013 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, що містилися у її заяві, яка додавалась. Згідно листа, проведення кримінального провадження № 42013041640000046 за ознаками ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України доручено Бабушкінському РВ Дніпропетровського ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Ухвалою суду від 12 липня 2013 року про витребування доказів з УДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області суд ухвалив витребувати: лист (або будь-який інший документ, оригінал) від позивача ПАТ КБ «Надра», що є підставою для зняття з обліку предмету застави - автомобіля марки NISSAN модель QASHQAI, рік випуску 2008, заводський номер кузова [NUMBER], чорний колір, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований в Дніпропетровським ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 09 вересня 2008 року, видане Дніпропетровським ВРЕР-1 ДАІ УМВС в Дніпропетровській області у відсутності власника транспортного засобу, який є предметом застави. Доручення особи, що здійснювала дії по зняттю з обліку предмету застави, вказаного вище. Документ, яким підтверджується факт погашення кредиту, що є підставою для зняття з обліку предмету застави. На адресу суду з Управління державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшли завірені копії документів, які стали підставою для зняття з обліку автомобіля NISSAN QASHQAI, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER]. 30 квітня 2013 року [PERSON] написала заяву про добровільну передачу предмету застави до банку, де містилося повідомлення про припинення виплат за кредитним договором та передала її представникам банку (копія є в матеріалах справи). Прийнявши заяву, представники відповідача ([PERSON] та [PERSON]) запевнили мене в тому, що заява буде прийнята та розглянута і що відповідачка незабаром отримає відповідь по цій заяві. Також її обманним шляхом примусили підписати довіреність на право користування предметом застави під виглядом, що це потрібно для переміщення автомобілю на стоянку банку з метою його презентації майбутнім покупцям. Жодних інших довіреностей відносно автомобілю вона не підписувала і не видавала. Однак, в документах, наданих до суду з УДАІ ГУ МВС України у Дніпропетровській області, міститься фіктивна довіреність від імені відповідачки (а.с. 89) на імена невідомих їй людей гр. [PERSON], який проживає в м. Києві, та/або [PERSON], який проживає в Запорізькій області, «з усіх без винятку питань, пов'язаних з експлуатацією та відчуженням належного мені на праві Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії АЕС № 242178, виданого Дніпропетровським ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 09 вересня 2008 року, марки NISSAN модель QASHQAI, 2008 року випуску, шасі [NUMBER], тип ТЗ легковий універсал, реєстраційний державний номер [NUMBER].» Довіреність посвідчена 24 березня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю. В цій довіреності зазначені не [PERSON] паспортні дані та підпис виконаний не її рукою і почерк їй не належить. Таким чином, предмет застави був знятий з обліку без участі відповідача, згоди та відома, як власника. В свідоцтві про реєстрацію предмета застави було посилання на кредитний договір відповідача. Отже, зняття з обліку предмета застави без письмового підтвердження банку про погашення кредитної заборгованості було неможливо. І таке підтвердження було надано начальнику ВРЕР-1 від 20 березня 2012 року № 20/1502/0004 «Про зняття заборони на відчуження транспортних засобів», складене на банківському бланку, підписане начальником відділення № 27 Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Комерційний банк «Надра» О.А. Нефьодовою та скріплено печаткою банку. Цим листом (а.с. 90) повідомлялось: «В зв'язку з повним виконанням зобов'язань [PERSON] (ПІН [NUMBER]) по кредитному договору № 894459 від 09 вересня 2008 року перед ПАТ «Комерційний банк «Надра» просимо зняти заборону на відчуження транспортного засобу: NISSAN QASHQA, 2008 р., реєстраційний номер [NUMBER]». До УДАІ з банку надавалась також копія договору «Автопакет», завірена начальником відділення № 27 Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Комерційний банк «Надра» О.А. Нефьодовою та скріплено печаткою банку. На останній сторінці договору також міститься позначка про повне виконання зобов'язань [PERSON] за вказаним кредитним договором. Порушивши права відповідачки банк самостійно і на власний розсуд розпорядитись вказаним майном, банк все ж таки задовольнив свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч. 2, 3 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до п. 8.5. договору «Автопакет» «договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання Зобов'язань». Згідно ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Отже відповідачем підтверджено повне виконанням зобов'язань [PERSON] (ПІН [NUMBER]) по кредитному договору № 894459 від 09 вересня 2008 року перед ПАТ «Комерційний банк «Надра» (а.с. 90). Однак, у зв'язку із незкоординованістю між собою різних структур банку, відомості про виконання моїх зобов'язань не надійшли до юридичного департаменту головного офісу банку. За таких обставин можливо визнати кредитний договір «Автопакет» № 894459/ФЛ ID 894459, укладений 09 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON], поручитель: [PERSON], - розірваним з моменту зняття заборони на відчуження транспортного засобу. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач за зустрічним позовом заперечує будь-якi (крім договірних і передбачених законом) домовленості i зобов'язання стосовно вiдповiдача - банку - відносно кредиту, предмета спору, а вiдповiдач (банк) не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача (банку) про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач (банк) в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що зустрічний позов підлягає задоволенню повністю. Не може суд прийняти до уваги заперечення відповідача - банку - проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим ПАТ "Комерційний банк "Надра" в задоволенні позовних вимог до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат відмовити; зустрічну позовну заяву задовольнити, визнати кредитний договір "Автопакет" № 894459/ФЛ ІД 894459 від 09 вересня 2008 року, укладений між ПАТ "Комерційний банк "Надра" і [PERSON], поручитель [PERSON] - розірваним з 20 березня 2012 року згідно довідки ПАТ КБ "Надра" № 20/1502/0004 "Про зняття заборони на відчуження транспортних засобів". Таким чином позовні вимоги про розірвання договору знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved