Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати предметом застави квартиру [ADDRESS] та у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором № 014/62269/3101/74 від 24.11.2005 року у сумі: 56 990 доларів США 26 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає - 1 489 521 грн. 14 коп., звернути стягнення на предмет застави, а саме на вказану квартиру, шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою 1 623 400 гривень, а також вирішити питання про відшкодування судових витрат. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що 24 листопада 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та громадянином України? [PERSON] , було укладено Кредитний договір № 014/62269/3101/74 від 24.11.2005 року, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальник; кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 42 400 доларів США, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,00 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання порядку та в строки, визначені Кредитним договором. Відповідно до умов п.3.1. Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування. Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п.3.2. Кредитного договору шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, з подальшою можливістю видачі готівки через касу Кредитора. Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. З укладанням Кредитного договору у Позичальника виник об`язок повернути кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та розмірах встановлених Графіком погашення, у разі прострочення якого Кредитор має достроково стягнути заборгованість за кредитом, відсотками та пеню. 24 листопада 2005 року з метою забезпечення виконання за Кредитним договором між Банком (Заставодержатель) та громадянином України [PERSON] («Заставодавець», «Майновий поручитель») було укладено Договір застави майнових прав №014/3101/62269, за умовами якого [PERSON] зобов`язався в строк повернути Банку кредит у розмірі 42 400,00 доларів США. Відповідно до умов п.1.2. Договору застави в забезпечення виконання зобов`язань вказаних в п.1.1. Договору застави Застоводавець передав у заставу майнові права за Договором №К-6-27 про інвестування житлового будівництва від 16 листопада 2005 року на двохкімнатну квартиру, загальною площею: 83,18 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З неофіційних джерел Позивачу стало відомо, що будинок за будівельною адресою [ADDRESS] вже введено в експлуатацію. Проте, [PERSON] до теперішнього часу не надав Банк документи для оформлення змін до договору застави і реєстрації обтяження предмет застави, як це передбачено законодавством. Окрім того, у зв`язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору: несплатою періодичних платежів погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами Банк був змушений звернутися з позовом до суду про стягнення заборгованості, яка виникла за Кредтним договором, 09 червня 2017 року Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області було відкрито провадження по справі №766/8651/17.? Проте в ході проведення претензійно-позовної роботи по Боржнику Банку стало відомо, що Позичальник - [PERSON] перепродав квартиру, яка знаходиться в заставі у Банка без дозволу Банку іншій особі - [PERSON] . Таким чином, з урахуванням того, що згідно положень ст.23 ЗУ «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки/застави від іпотекодавця/заставодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека/застава є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки/застави, набуває статус іпотекодавця/заставодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором/ договором застави у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки/застави та враховуючи те, що Позичальник не виконує умови Кредитного договору та вимоги Банку щодо врегулювання заборгованості, тим самим нівелюючи приписи чинного законодавства України, Банк змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, у якому не погодилася з позовними вимогами, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, зазначала, що правомірно придбала квартиру та є добросовісним набувачем, на час її купівлі нотаріусом були перевірено відсутність будь-яких обтяжень, [PERSON] не має відношення до правовідносин банку з позичальником та не має відповідати за його боргами. Третя особа [PERSON] також надав суду «відзив» на позовну заяву, у якому також не погодився з позовними вимогами, зазначав, що позивачем не надано доказів наявності заборгованості та не доведено перерахування та отримання позичальником кредитних коштів, звертав увагу суду, що за забезпечувальним договором було передано в заставу саме майнові права, а не квартиру, в свою чергу, на час укладення договору, майнові права не могли бути предметом договору іпотеки. В свою чергу, позивач мав намір після завершення будівництва переукласти Договір іпотеки, щодо новоствореної квартири, але цього не зробив. Більше того, Банк у 2011 та 2015 році був обізнаний про завершення будівництва, однак на той час питанням переоформлення договірних зобов`язань не переймався. Третя особа Приватний нотаріус ДМНО Сущенко О.В. також надала суду заперечення проти позову, у яких зазначила, що посвідчення нею договору купівлі-продажу спірної квартири відбулося з дотриманням норм законодавства, перед перереєстрацією власника квартири, нотаріусом було перевірено об`єкт майна на наявність будь-яких обтяжень, які були відсутні. Також, у запереченнях прохала розгляд справи проводити без її участі. Позивачем було надано суду відповідь на відзив, у якому позивач спростував міркування відповідача та третіх осіб. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача та третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви, просили відмовити у її задоволенні. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 16 листопада 2005 року між ТОВ будівельна компанія «Славутич» та [PERSON] було укладено Договір про інвестування житлового будівництва №К-6-27, відповідно до умов якого, [PERSON] (Інвестор) зобов`язався прийняти участь у інвестуванні будівництва багатоповерхового житлового будинку по [ADDRESS] , а ТОВ «БК «Славутич» (Забудовник), зобов`язався організувати будівництво будинку та передати інвестору 2-х кімнатну квартиру (будівельний [ADDRESS] згідно проекту), загальною площею 83,18 кв.м., розташовану на 6 поверсі вищевказаного будинку. 24 листопада 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та громадянином України? [PERSON] , було укладено Кредитний договір № 014/62269/3101/74 від 24.11.2005 року, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальник; кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом: 42 400 доларів США, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,00 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання порядку та в строки, визначені Кредитним договором. Відповідно до умов п.3.1. Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування. Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п.3.2. Кредитного договору шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, з подальшою можливістю видачі готівки через касу Кредитора. 24 листопада 2005 року з метою забезпечення виконання за Кредитним договором між Банком (Заставодержатель) та громадянином України [PERSON] («Заставодавець», «Майновий поручитель») було укладено Договір застави майнових прав №014/3101/62269, за умовами якого [PERSON] зобов`язався в строк повернути Банку кредит у розмірі 42 400,00 доларів США. Відповідно до умов п.1.2. Договору застави в забезпечення виконання зобов`язань вказаних в п.1.1. Договору застави Застоводавець передав у заставу майнові права за Договором №К-6-27 про інвестування житлового будівництва від 16 листопада 2005 року на двохкімнатну квартиру, загальною площею: 83,18 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також, 24 листопада 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] було укладено Договір відступлення права вимоги №014/3101/32 з відкладальною умовою, згідно умов якого, [PERSON] відступив на користь Банку право вимоги погашення заборгованості ТОВ «БК «Славутич» перед [PERSON] за Договором № К-6-27 про інвестування житлового будівництва, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитним договором № 014/62269/3101/74 від 24.11.2005 року, у випадку звернення стягнення на предмет застави за Договором застави від 24.11.2005 року. Окрім того, 24.11.2005 року, на вимогу Позивача, шляхом укладення Додаткової угоди №1 від 24.11.2005 року між [PERSON] та ТОВ «БК «Славутич» було внесені доповнення до Договору №К-6-27 про інвестування житлового будівництва від 16.11.2005 року, яке зобов`язувало будівельну компанію «Славутич» (Забудовник) отримати правовстановлюючі документи на ім`я [PERSON] (Інвестор), зареєструвати їх в МБТІ та передати Банку, для укладення з Інвестором Договір іпотеки (п.1 угоди). Також, 24.11.2005 року між АПП банк «Аваль» та ТОВ «БК «Славутич» було укладено Договір поруки №014/3101/34 від 24.11.2005 року, згідно умов якого, ТОВ «БК «Славутич» поручилося відповідати як солідарний боржник за зобов`язаннями [PERSON] за Кредитним договором № 014/62269/3101/74 від 24.11.2005 року, окрім того, сторони погодили, що цей Договір втрачає свою дію з моменту укладення іпотечного договору між [PERSON] (Боржник) та Банком (Кредитор) на квартиру, яка перейде у власність Боржника згідно Договору №К-6-27 про інвестування житлового будівництва від 16.11.2005 року (п.4.1 Договору поруки). Як вбачається з листа №1048 Бабушкінського відділення Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 04.10.2011 року до КПД МБТІ, Банк не заперечував щодо переоформлення свідоцтва права власності на ім`я [PERSON] - Боржника та просив посприяти виготовленню Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для передачі в іпотеку квартири Боржника в зв`язку з тим, що майнові права на вказану квартиру є предметом застави згідно Договору застави майнових прав №014/3101/62269 від 24.05.2011 року. Згідно відомостей з Інформаційної довідки № 137664676 від 13.09.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності [PERSON] на спірну квартиру було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.02.2011 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.04.2015 року. 2 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Сущенко О.В. за реєстровим № 115. Окрім того, судом також встановлено, що 9 червня 2017 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у цивільній справі № 766/8651/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, рішення у якій на даний час не ухвалене (ЄДРСР № 67099875). Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилаючись на положення ст. 575 ЦК України, відповідно до якої застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця є іпотекою, та наявності підстав, передбачених ст. 20 ЗУ «Про заставу» та ст.33 ЗУ «Про іпотеку», прохав, відповідно до ст.23 ЗУ «Про іпотеку» визнати предметом застави (іпотекою) банку спірну квартиру, право власності на яке, без згоди Банку перейшло від іпотекодавця до відповідача та звернути стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості позичальника. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статей 6, 627, 628 та 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч. 1-2 ст. 4 ЗУ «Про заставу» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки), предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Згідно з ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас, стаття 12 Закону України «Про заставу» передбачає, що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). При укладанні договору застави за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін може бути проведена аудиторська перевірка достовірності та повноти балансу або фінансового стану відповідної сторони договору застави та оцінка предмета застави відповідно до законодавства. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (ст. 19 Закону України «Про заставу»). Статтею 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі ліквідації юридичної особи заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого заставою. При частковому виконанні боржником забезпеченого заставою зобов`язання застава зберігається в початковому обсязі. Якщо предмет одного договору застави складають дві або більше речей (два чи більше прав), стягнення може бути звернено на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (на будь-яке з прав) за вибором заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (право), він зберігає право наступного стягнення на інші речі (права), що складають предмет застави. До третьої особи, яка задовольнила в повному обсязі вимоги заставодержателя, переходить разом з правом вимоги забезпечена нею застава у встановленому законодавством порядку. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п`ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закон України "Про іпотеку" є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки. Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення договору застави) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 1-3 ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (стаття 11 Закону України "Про іпотеку"). Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно умов договору застави, його предметом були майнові права за договором інвестування житлового будівництва. Відповідно до статті 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. У частині другій статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Верховний Суд України неодноразово формулював визначення майнового права як предмета іпотеки. Так, згідно з постановами Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 03.04.2013 у справі № 6-21цс13; від 12.06.2013 у справі № 6-45цс13 - майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. У постановах Верховного Суду України від 30.01.2013 у справі № 6-168цс12 та від 04.09.2013 у справі № 6-51цс13 зміст цього терміну більш деталізований: "Майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому". Зазначений вище підхід до визначення правового змісту інституту "майнових прав" є усталеним і застосовується Верховним Судом у новітній судовій практиці, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 761/5156/13-ц, від 04.09.2019 у справі № 2610/22985/2012. За змістом статей 1, 5, 16 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави) застава об`єктів нерухомості, будівництво яких не завершено, регулювалася за правилами, визначеними цим спеціальним Законом. Статтею 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції станом на момент укладення договору застави майнових прав) визначено коло об`єктів, які можуть бути предметом іпотеки, а саме: нерухоме майно (його частина), об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Таким чином, на час укладення договору застави майнових прав від 24.11.2005 року, такого предмета іпотеки як "майнові права" Закон України "Про іпотеку" не передбачав, відтак відносини з передачі в заставу майнових прав за договором інвестування житлового будівництва спеціальним Законом не було урегульовано, внаслідок чого, посилання позивача на поширення ЗУ «Про іпотеку» на спірні правовідносини є безпідставними (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30.01.2013 у справі № 6-168цс12, від 17.04.2013 у справі № 6-8цс13 та від 20.04.2016 у справі № 6-2994цс15 та постанові Верховного Суду 13.02.2018 у справі № 910/9452/17). Суд зазначає, що майнові права на об`єкт незавершеного будівництва були віднесені до предмета іпотеки відповідно до Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" № 800-VI від 25.12.2008 (набрав чинності 14.01.2009), яким внесено зміни до законодавчих актів України, в тому числі і до Закону України "Про іпотеку", тоді як договір застави між позивачем та третьою особою було укладено 24.11.2005 року. Так, на час укладення між позивачем та третьою особою договору застави майнових прав від 24.11.2005 року, Закон України "Про іпотеку" у статті 16 "Особливості іпотеки об`єктів незавершеного будівництва" передбачав можливість іпотеки об`єктів нерухомості, будівництво яких не завершено, саме як об`єктів незавершеного будівництва шляхом передачі в іпотеку земельної ділянки, на якій виконується будівництво, або шляхом передачі в іпотеку нерухомого майна, право власності іпотекодавця на яке виникне в майбутньому. Отже, за змістом статей 5, 16 Закону України "Про іпотеку" саме щодо такого предмета іпотеки (об`єктів незавершеного будівництва) на час укладення договору від 24.11.2005 року стосувалося застереження про те, що після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору (частина четверта статті 16). Таким чином, на момент укладення договору застави майнових прав від 28.12.2005 року, спеціальний Закон щодо іпотеки не передбачав такого предмета іпотеки як "майнові права" та не встановлював правового механізму безумовної трансформації таких майнових прав після завершення будівництва у право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, позаяк передбачені частиною четвертою статті 16 цього Закону гарантії стосувалися саме незавершеного будівництва, як окремого предмета іпотеки, та за встановлених обставин справи суд не вбачає правових підстав для поширення цих приписів на спірні правовідносини щодо застави майнових прав за договором від 24.11.2005 року. Як встановлено судом, Договором застави майнових прав від 24.11.2005 року, між його сторонами, не передбачено, що після завершення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом застави. Більше того, як вбачається з матеріалів справи, Позивач мав намір після завершення будівництва та отримання Заставодавцем правовстановлюючих документів на нерухоме майно, укласти з останнім Договір іпотеки такого нерухомого майна. Про це свідчать: 1) Додаткова угода №1 від 24.11.2005 року до Договору №К-6-27 про інвестування житлового будівництва від 16.11.2005 року, в якій на вимогу Позивача було внесене доповнення, яке зобов`язувало ТОВ БК «Славутич» (Забудовника) отримати правовстановлюючі документи на ім`я [PERSON] (Інвестор), зареєструвати їх в МБТІ та передати Позивачу для укладення з Інвестором Договору іпотеки (п.1 угоди); 2) Договір поруки №014/3101/34 від 24.11.2005 року, укладений між АПП банк «Аваль» (Кредитор) та ТОВ будівельна компанія «Славутич» (Поручитель) та підписаний Боржником, в якому вказано, що цей Договір втрачає свою дію з моменту укладення іпотечного договору між [PERSON] (Боржник) та Банком (Кредитор) на квартиру, яка перейде у власність Боржника згідно Договору №К-6-27 про інвестування житлового будівництва від 16.11.2005 року (п.4.1 Договору поруки); 3) лист № 1048 Бабушкінського відділення Дніпропетровської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 04.10.2011 року (Т.-2, а.с. 20) до КПД МБТІ, в якому Банк не зачеречує щодо переоформлення свідоцтва права власності на ім`я [PERSON] та просить посприяти виготовленню Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для передачі в іпотеку квартири Боржника, витяг просить надати представнику банку, а саме: заступник начальника Бабушкінського відділення [PERSON] , у зв`язку з тим, що майнові права на вказану квартиру є предметом застави згідно Договору застави майнових прав №014/3101/62269 від 24.05.2011 року. Тобто, 24.11.2005 року між Позивачем і [PERSON] був укладений саме договір застави майнових прав, який після введення в експлуатацію об`єкта інвестування та отримання [PERSON] прав власності на житлову нерухомість, Позивач планував переукласти відповідно до вимог чинного законодавства відносно нерухомих об`єктів. Внаслідок чого, правовідносини сторін мають регулюватися саме нормами Закону України «Про заставу», про що також дійшли згоди Банк та Боржник у п.3.3 Договору застави майнових прав від 24.11.2005 року. Законодавче визначення майнових прав міститься у ч. 2 ст. З Закону України «Про тайна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Зокрема, майнові права - це будь які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності у тому числі права, які є складовими частинами права власності (право володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України майнові права вважаються самостійним об`єктом цивільних прав, який не належить до речей. Поняття «майнові права» вживається в цьому законі в значенні зобов`язальних прав вимоги, оскільки саме зобов`язальні права є самостійною майновою цінністю. Зобов`язальне право вимоги як особливий різновид майна не може виступати дійсним майном (річчю), а є на рівні з майном об`єктом цивільних прав. На відміну від речових майнових прав зобов`язальні майнові права передбачають, що кредитор пов`язаний з майновим благом не прямо, а побічно - через дії боржника, які якраз і забезпечують можливість автономного відчуження власником належного йому права вимоги. Майнові права як предмет застави, мають ґрунтуватися на ґрунтуватися на договорі, який встановлює право вимоги майбутнього заставодавця до третьої особи, відповідно до якого заставодавець є кредитором щодо третьої особи. Питання застави тих майнових прав, які існують на підставі такого договору врегульовано розділом V Закону України «Про заставу». Ст. 49 Закону України «Про заставу» зазначає, що заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов`язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Така форма застави прав характеризується фактично відсутністю матеріального об`єкта, який передається в заставу, але самі вимоги відповідають загальним критеріям оборотоздатності та здатні переходити від однієї особи до іншої. Відповідно до цієї норми Закону між [PERSON] та Банком було укладено договір застави прав вимоги, що належали йому по зобов`язаннях, в яких він був кредитором за Договором інвестування житлового будівництва №К-6-27 від 16.11.2005 року. Саме інвестиційний договір, на якому ґрунтувалися зобов`язальні права майнового характеру, і встановив право вимоги кредитора ( [PERSON] ) до ТОВ «БК «Славутич», як боржника. На те, що Договір застави майнових прав №014/3101/62269 від 24.11.2005 року є договором застави саме зобов`язальних прав вимоги вказує його зміст, який відповідає нормам розділу V «Майнові права» Закону України «Про заставу». Абзац другий ст. 49 Закону України «Про заставу» зазначає, що у договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов`язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав. В Договорі застави майнових прав №014/3101/62269 від 24.11.2005 року вказано, що Боржником по відношенню до Заставодавця є ТОВ будівельна компанія Славутич» (п.1.3). Права та обов`язки сторін Договору застави майнових прав повністю відповідають ст. ст. 50, 51 Закону України «Про заставу», які на законодавчому рівні наділяють сторони правовідносин певними правами та обов`язками відповідно до заставленого права. Згідно ст. ст. 23, 51 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлені права проводиться шляхом переуступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Як встановлено судом, сторони договору додатково уклали Договір №014/3101/32 від 24.11.2005 року відступлення права вимоги з відкладальною дією, який набував чинності у випадку стягнення на предмет застави за Договором застави, та за яким [PERSON] (Первісний кредитор) уступив АПП банку «Аваль» (Новий кредитор) права вимоги погашення заборгованості Боржника (ТОВ БК «Славутич») перед Первісним кредитором за Договором № К-6-27 про інвестування житлового будівництва від 16.11.2005 року, які належали йому на час укладення цього Договору, та в яких він вступав кредитором. Зазначений порядок звернення стягнення сторони погодили у п. 4.1 Договору застави майнових прав. Інших правил звернення стягнення на заставлені права не передбачено ні в Законі України «Про виконавче провадження», ні в Законі України «Про заставу», де зазначено, що заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переведення на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про заставу» строкове право вимоги, яке належить заставодавцю-кредитору, може бути предметом застави тільки до закінчення строку його дії. Тобто, майнове право, яке є предметом застави, є елементом іншого зобов`язального правовідношення і дійсне до тих пір, поки дійсне зобов`язання, з якого воно походить. В свою чергу, згідно ст. 28 Закону України «Про заставу», застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом. Разом з тим, як встановлено судом за результатами правової оцінки укладеного між позивачем та третьою особою договору застави від 24.11.2005 року, предметом застави є саме майнові права (права вимоги) за договором інвестування житлового будівництва (права вимоги), які відповідно до умов Договору інвестування від 16.11.2005 року, існували до виконання сторонами його умов, та припинилися після завершення будівництва та передачі квартири Інвестору та оформлення права власності, після чого, заставлене майнове право припинило існування як об`єкт. Внаслідок закінчення строку дії строкового права вимоги, яке належало кредитору-заставодавцю, відбулася зміна предмета застави та всього заставного правовідношення: предметом застави має стати майно, одержане внаслідок виконання обов`язку боржником заставодавця; має змінитися правовий режим предмета застави та порядок звернення стягнення на предмет застави. Отже, у спірних правовідносинах за договором застави, перетворення майнових прав, як предмета застави, у право власності на новостворену квартиру мало відбутися внаслідок підписання Банком, як іпотекодержателем та Боржником як іпотекодавцем нового забезпечувального договору - іпотеки новоствореного нерухомого майна, чого сторонами договору застави виконано не було та на час розгляду справи відповідні зміни щодо предмета застави чи обов`язку сторін, щодо майбутнього переукладення договору іпотеки до договору застави не внесено. За таких обставин, на переконання суду, ризики та несприятливі наслідки, обумовлені недоліками і неповнотою змісту договору застави від 24.11.2005 року та не укладення нового забезпечувального договору, покладаються саме на сторін правочину, поки не доведено іншого, поза як заставодавець ухилився від укладення договору щодо новоствореного майна після вводу спірного будинку у експлуатацію, а заставодержатель не довів, що вживав своєчасних заходів задля спонукання заставодавця до укладання нового забезпечувального договору або запобігання переходу права власності на спірне майно до третіх осіб на підставі оплатних договорів. Відтак, видається доречним при оцінці обставин набуття відповідачем права власності на спірну квартиру (яка мала легітимні очікування щодо правомірності отримання майна у власність, після проведення відповідної перевірки наявності обтяжень нотаріусом), врахування судом положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод якою визначено кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 129 Конституції України, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією з основних засад судочинства. Принцип змагальності цивільного судочинства забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Отже, принцип змагальності не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але і покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог. За встановлених у цій справі обставин, суд приходить до висновку, що безумовної трансформації майнових прав за вказаним договором застави у право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна не відбулося, що є наслідком неукладення сторонами договору застави майнових прав нового забезпечувального договору іпотеки після завершення будівництва і прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна, відповідно до вимог спеціального Закону стосовно порядку передачі в заставу нерухомого майна - іпотеку. Відтак, суд приходить до висновку про недоведення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» фактичних і правових підстав для звернення стягнення на квартиру, саме як на предмет застави за договором застави майнових прав від 24.11.2005 року, позаяк передані в заставу майнові права за цим договором та новостворений об`єкт нерухомого майна - квартира не є тотожними об`єктами цивільних прав - їх правова ідентичність позивачем не доведена та не вбачається зі змісту спірних правовідносин, у зв`язку з чим, позовні вимоги - задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене суд відхиляє доводи позивача, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин наслідків переходу права власності на предмет застави, оскільки встановлена у цій справі нетотожність предмета застави за договором застави майнових прав від 24.11.2005 року та права власності на новостворене нерухоме майно (квартиру) виключає підстави для застосування положень статті 27 Закону України «Про заставу» та статті 23 Закону України «Про іпотеку», що визначають наслідки відчуження саме ідентичного об`єкта цивільного обороту, як предмета застави (іпотеки). Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 липня 2020 року у справі №500-10/1363-2012 та від 7 грудня 2020 року у справі № 640/5896/15-ц. З урахуванням недоведеності вимог позову, щодо наявності права Банку на звернення стягнення на квартиру, як на предмет застави, суд не вдається до дослідження та встановлення обставин, щодо наявності/відсутності порушень Боржником умов кредитного договору, визначення дійсного розміру заборгованості та проведеної оцінки вартості предмету застави. Посилання на неправомірне відчуження Боржником, який порушив свої зобов`язання за кредитним договором та мав заборгованість, спірної квартири без згоди Банку, не є підставами для задоволення позову, але відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду (постанова від 17.07.2019 року у справі №299/396/17 та інші) можуть бути, у деяких випадках, підставами для оскарження зацікавленою особою-кредитором самого договору, яким відчужено майно, однак відповідних позовних вимог Банком заявлено не було, а тому зазначені посилання, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, судом не досліджуються, оскільки перебувають за межами предмету доказування у справі, що розглядається. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору відрізняється за обсягом прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі №1316/364/12). Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Суд зазначає, що у справах за позовами про звернення стягнення на предмет застави, Боржник за кредитним договором, який є також заставодавцем, має також обов`язково залучатися до участі у справі саме в якості співвідповідача, оскільки можливе задоволення такого позову безпосередньо впливатиме на права та законні інтереси сторін відносин щодо такого договору, окрім того, за наявності підстав для звернення стягнення судом досліджується та встановлюється дійсний обсяг боргу, саме в рахунок погашення якого, звертається стягнення на майно. В свою чергу, Банком, який розпорядився на власний розсуд своїми процесуальними правами, Боржника було залучено до участі у справі лише в якості третьої особи. Отже, незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог, а тому, у зв`язку з залишенням позову без задоволення, понесені позивачем судові витрати відшкодвуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed