Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

20.07.2015 р. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] обласної ради про встановлення факту постійного проживання та визнання права користування житлом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що [PERSON], являючись працівником школи-інтернату №7 та з дозволу її керівництва вселилась до приміщення літ. Б-1 по вул. Бутоми 14-А з 2003 року та постійно проживає в ньому до теперішнього часу, іншого житла не має. Розпорядженням Адміністрації Заводського району [PERSON] міської ради № 695-р від 10.11.11 р. це приміщення було визнано житловим та готовим до експлуатації, що також підтверджується: копією технічного паспорту в якому зазначено, що житловий будинок літ. В-1 переобладнаний зі складу; рішенням [PERSON] обласної ради № 19 від 28.12.2011 р.; рішенням [PERSON] міської ради від 26.01.2012 р. № 1420; рішенням виконкому [PERSON] міської ради № 545 від 25.05.2012 р. та іншими документами та листуванням, які є в матеріалах справи. Зазначив, що посилання прокурора та представників [PERSON] обласної ради і ЗОСШІ №7 на потреби школи-інтернату №7 у цих приміщеннях для проведення навчально-виховної роботи, гурткової роботи не відповідають дійсності, оскільки будинок під літ. Б-1 знаходиться в господарській зоні та його використання для названих цілей заборонено положеннями Державних санітарних норм і правил. Також вказав на те, що нормами діючого законодавства не передбачено порядок переведення нежитлових приміщень в житлові. Крім того, в свідоцтві про право власності на обласну школу-інтернат №7 від 08.04.2002 р. не міститься переліку та складу об'єктів нерухомості, на яке воно видано. Також вказав, що з огляду на тривалість проживання [PERSON] в будинку літ Б-1 та сплату нею комунальних послуг, за мовчазною згодою адміністрацією фактично був укладений з [PERSON] договір найму житлового приміщення на невизначений строк під скасувальною умовою (до отримання нею іншого житла). Вважає, що приміщення з самого початку було надано [PERSON] як житлове та на платній основі у вигляді комунальних платежів. Посилаючись на викладені обставини просив задовольнити позов. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що відповідач проживає в нежилому приміщенні літ. Б-1, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Миколаївської області, інтереси яких у межах повноважень, визначених законодавством України, представляє [PERSON] обласна рада, і що знаходиться на балансі та оперативному управлінні у [PERSON] загальноосвітній санаторній школі-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 [PERSON] обласної ради. Зазначила, що розпорядження адміністрації Заводського району [PERSON] міської ради від 10.112011 р. № 695-р та рішення виконкому [PERSON] міської ради від 25.05.2012 р. №545, на які посилається позивач як на доказ визнання житловим приміщення літери Б-1, на цей час скасовані рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 24.07.2015 р. № 591, а отже це майно не є житловим, у зв'язку з чим встановлення факту постійного проживання та визнання права користування цим приміщенням із застосуванням Житлового кодексу є безпідставним. В судових засіданнях прокурори прокуратури Заводського району м. Миколаєва [PERSON] та [PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірне приміщення не є житловим і не утворює житловий фонд. Представники третіх осіб просили відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення прокурора, осіб, що беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. На підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] обласної ради від 09. 03. 1992 № 62 та відповідно до свідоцтва про право власності на [PERSON] обласну санаторну школу-інтернат № 7 від 08.04.2002 - територіальна громада сіл, селищ, міст Миколаївської області в особі [PERSON] обласної ради з 08 квітня 2002 року є власником [PERSON] загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів №7, яка розташована по вул. Бутоми 14-А в м. Миколаєві, та складається з 4 основних та 19 службових будівель. 16 вересня 2005 року зазначеній школі було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою площею 25 645 кв.м з цільовим призначенням - обслуговування майнового комплексу школи. Вказане майно перебуває в оперативному розпорядження та на балансі [PERSON] загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 [PERSON] обласної ради. Згідно з п. 1. 2 Статуту, затвердженого рішенням [PERSON] обласної ради від 24. 06. 2011 № 35, [PERSON] загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів № 7 [PERSON] обласної ради є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Миколаївської області, інтереси яких у межах повноважень, визначених законодавством України, представляє [PERSON] обласна рада. Органом управління навчальним закладом є [PERSON] обласна державна адміністрація в особі управління освіти і науки облдержадміністрації. Майно закладу закріплене за ним на праві оперативного управління, тобто без права розпорядження ним. На підставі заяви відповідачки та клопотання профкому [PERSON] школи-інтернату №7 від 12 вересня 2003 р. адміністрацією школи було дозволено [PERSON] проживання у пристосованих нежилих приміщеннях на території інтернату без права реєстрації. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] проживає в нежилому приміщенні літ. Б-1, що відповідно до техпаспорту входить до складу майнового комплексу [PERSON] загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 [PERSON] обласної ради, та розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Бутоми, 14-а. Також згідно з технічним паспортом від 25.10.2010, приміщення за літ. Б-1 є складом - нежилим приміщенням, самовільно переобладнаним в житловий будинок (а.с. 13-20). Органом, уповноваженим на управління спірним майном з позивачем відповідних договорів не укладалося, а тому правових підстав для зайняття (чи проживання в ньому) спірного нежитлового приміщення відповідачем на теперішній час немає. Твердження представника позивача про те, що [PERSON] є наймачем спірного приміщення, оскільки з дозволу адміністрації школи-інтернату №7 проживає у ньому тривалий час та сплачує комунальні послуги, а тому за мовчазною згодою фактично був укладений договір найму житлового приміщення на невизначений строк, а тому [PERSON] має право у ньому проживати, суд вважає безпідставним з огляду на таке. Згідно з технічною характеристикою спірне приміщення не є жилим і не утворює житловий фонд, воно не віднесено ані до державного, ані до громадського чи житлового фонду соціального значення, що також підтверджується довідкою Управління містобудування та архітектури [PERSON] міської ради від 01.04.2014 р. № 17-1036. Відповідно до п. 8. 2 Положення про загальноосвітню школу-інтернат та загальноосвітню санаторну школу-інтернат, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 12.06.2003 № 363, школи-інтернати повинні мати необхідну кількість будівель, приміщень та обладнання для організації навчально-виховного, лікувально-профілактичного і реабілітаційного процесу (санаторна школа-інтернат), проживання вихованців, проведення позанавчальної роботи. До такого набору приміщень входять: навчальний корпус (блок) з обладнаними кабінетами, класами, лабораторіями, залами; спальний корпус (блок)з навчальними та побутовими кімнатами для самопідготовки, лагодження одягу, відпочинку й дозвілля; медичний блок, що включає фізіотерапевтичний кабінет і кабінет для проведення профілактичних щеплень; їдальня і харчоблок із складськими приміщеннями; господарчо-побутовий комплекс, що включає склади, пральню, гараж, виробничі майстерні тощо. Відповідно до статті 63 Закону України Про освіту, об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням. Рішенням [PERSON] обласної ради від 28.12.2011 № 19 було надано згоду на передачу будівель, розташованих по вул. Бутоми, 14-а, у тому числі і спірного майна, до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, інших рішень щодо відчуження [PERSON] обласною радою або уповноваженим ним органом не приймалося. Таким чином, відповідного рішення щодо віднесення приміщення до житлового фонду в межах визначених повноважень компетентними органами не приймалось, розпорядження адміністрації Заводського району [PERSON] міської ради № 695-р від 10.11.2011, яким внесено зміни до технічної документації, та рішення [PERSON] обласної ради від 28.12.2011 № 19 не змінили ані статусу майна, ані його власника. Крім того, рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 24.07.2015 р. № 591 визнано таким, що втратив чинність розпорядження адміністрації Заводського району [PERSON] міської ради від 10.11.2011 № 695-р "Про готовність до експлуатації житлових будівель по вул. Бутоми, 14-а" та п. 25-п.49 рішення виконкому міської ради від 25.05.2012 №545 "Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради (зі змінами)" (а.с. 167). Таким чином, зазначене приміщення не має статусу житлового, а тому передача його для проживання є незаконною. До того ж, як вже було зазначено вище, власник приміщення не приймав жодного рішення про дозвіл використання майна навчального закладу для інших цілей ніж навчально-виховний процес. Відповідно до ст. ст. 4 - 6 ЖК УРСР державний житловий фонд включає в себе жилі будинки (закінчені будівництвом і здані в експлуатацію) та жилі приміщення в інших будівлях, призначені для постійного проживання громадян. Відносини, пов'язані з використанням під житло приміщень у нежилих будинках, не призначених для постійного проживання громадян, регулюються нормами цивільного, а не житлового законодавства, незалежно від їх тривалості. Таким чином, зважаючи на те, що спірне приміщення не є житловим та не призначено для постійного проживання громадян, правовідносини з приводу цього приміщення регулюються нормами цивільного законодавства. Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК Україниуправління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. З урахуванням зазначеного та враховуючи те, що будівля, в якій мешкає позивач, не відноситься до житлового фонду, перебуває у комунальній власності та на балансі [PERSON] загальноосвітньої санаторної школи-інтернату І-ІІІ ступенів № 7 [PERSON] обласної ради, своїм проживанням позивач перешкоджає власнику вільно володіти і розпоряджатися належною йому будівлею, позовні вимоги про визнання права на проживання в цьому приміщення є безпідставними та не підлягають задоволенню. Позовні вимог про встановлення факту постійного проживання [PERSON] в квартирі № 3 житлового будинку літ. Б-1, переобладнаного зі складу по вул. Бутоми 14-А, суд вважає такими що не підлягають задоволення з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 ЦПК України та розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, факт, який просить встановити позивач не породжує для неї юридичних наслідків, тобто в даному випадку, від встановлення зазначеного факту не залежить виникнення, зміна або припинення будь-яких особистих чи майнових її прав. В судовому засіданні встановлено, що встановлення факту проживання у спірному приміщенні позивачу необхідно у зв'язку з вимогами ст. 31 ЖК України щодо надання житла громадянам, які потребують поліпшення житлових умов за умови постійного проживання у даному населеному пункті та для того, щоб в подальшому унеможливити виселення без надання іншого житла. На даний час спору щодо проживання позивачки у м. Миколаєві між сторонами немає. Встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення на майбутнє, не передбачено законом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що встановлення факту проживання [PERSON] в квартирі № 3 житлового будинку літ. Б-1, переобладнаного зі складу по вул. Бутоми 14-А має юридичне значення, позивачем не надано, а отже позов в цій частині не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed