Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом з тих підстав, що в період з 09.02.2006 року по 17.06.2013 року він працював на посаді директора філії "Великоберезнянський держспецлісгосп", що входить до складу державного підприємства «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств». Наказом № 34-к від 17.06.2013 року його було звільнено з роботи на підставі ст. 36 п.2 КзпП України, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору. Однак, відповідач, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, не провів з ним повного розрахунку при звільненні з роботи. Перед ним рахується заборгованість по заробітній платі в розмірі 14 982,25 грн., що підтверджується довідкою № 62 від 20.03.2014 року, виданою філією "Великоберезнянський держспецлісгосп" державного підприємства «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств». З огляду на зазначене, просить стягнути з відповідача 14 982, 25 грн. заборгованості по заробітній платі, а також у відповідності до ст. 117 КзпП України та згідно довідки згаданого вище підприємства про доходи № 63 від 20.03.2014 року - 41 503, 38 грн. заборгованості за час затримки непроведеного розрахунку при звільненні (9 місяців та 14 днів), а всього: 56 485, 63 грн. У судове засідання позивач не з'явився, однак подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного винесення рішення не заперечив. Представник відповідача повторно в судове засідання не з'явився бе з поважних причин, хоча належним чином, відповідно до ст. 169 ч.4 ЦПК України, був повідомлений про час і місце розгляду справи, тому суд розглянув справу без його участі в порядку заочного провадження, на підставі доказів, що є в ній. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що позивач в період з 09.02.2006 року по 17.06.2013 року працював на посаді директора філії "Великоберезнянський держспецлісгосп", що входить до складу державного підприємства «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств». Наказом № 34-к від 17.06.2013 року звільнений з роботи на підставі ст. 36 п.2 КзпП України, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, про що свідчить копія трудової книжки останнього серії [NUMBER], наявна в матеріалах справи. - 2 - Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Положеннями ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, судом встановлено, що відповідач не провів з позивачем розрахунок при звільненні, і згідно довідки філії "Великоберезнянський держспецлісгосп" державного підприємства «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» за № 2 від 20.03.2014 року, заборгованість по заробітній платі перед позивачем становить 14 982, 25 грн. Стаття 117 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно з положеннями п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати - 3 - сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У відповідності до п.21 цієї ж Постанови Пленуму № 13 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Положеннями п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, встановлено, що у всіх інших випадках, не пов'язаних з обчисленням середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки, збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. У відповідності до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у цьому пункті виплат, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, судом встановлено, що сумарний розмір заробітної плати позивача в квітні та травні 2013 року, без виключення сум відрахування на податки, становив 6 036 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача за обраховуваний період складає 147,22 грн. та обчислюється наступним чином: 6 036 грн. (заробіток за 2 місяці, що передували звільненню) ділимо на 41 (кількість робочих днів за 2 місяці, що передували звільненню) = 147,22 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно з вимогами позивача обчислюється з наступного дня за днем звільнення - 18.06.2013 року та по 17.04.2014 року включно. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18.06.2013 року по 17.04.2014 року складає 31 505,08 грн. та обчислюється наступним чином: 147,22 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) множимо на 214 (кількість робочих днів за період затримки розрахунку) = 31 505,08 грн. З урахуванням наведеного, вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (9 місяців та 14 днів) слід задовольнити частково, оскільки середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а не за два робочі місяці, як обчислив позивач, бо в червні 2013 року він відпрацював не повний календарний місяць. - 4 - Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Судові витрати у справі відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial