Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

10.10.2017р. [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним (а.с. № 3-6) . В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилалися на те, що іпотечний договір №2007-093, який був укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, що призвело до порушення існуючого права неповнолітніх дітей, які на момент укладення договору проживали та були зареєстровані в житловому будинку, а отже, мали право користування житлом. Крім того, при укладенні іпотечного договору не була отримана письмова згода позивачки [PERSON], як дружини та співвласника житлового будинку. Також позивачі зазначали, що в тексті іпотечного договору містяться ряд незрозумілих неточностей, зокрема, зазначено, що договір укладений про заставу автотранспортного засобу, з датою його укладення - 16.05.2006р., іпотекою був забезпечений кредитний договір, який був укладений через рік 15.05.2007р. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.10.2017р. було відкрито провадження по дані справі та призначено справу до розгляду у судове засідання (а.с. № 22). В судове засідання 28.11.2017р. позивачка [PERSON] надала заяву про витребування у ПАТ КБ «ПриватБанк» доказів, а саме, належним чином завірену якісну копію іпотечного договору №2007-093 від 16.05.2006р. (а.с. №37). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.11.2017р. було задоволено заяву [PERSON] про витребування доказів (а.с. №38). 15.12.2017р. набув чинності ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017р. та справа вважалася такою, що знаходиться на стадії підготовчого провадження. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В підготовче засідання 05.02.2018р. представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гринь К.А. (діє на підставі довіреності від 29.12.2016р. - а.с. № 61) надав письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору посилаючись на те, що нотаріус для встановлення факту користування нерухомим майном витребує довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується чи передається в заставу, а також те, що така дитина не має права власності, користування на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, про що робиться відповідний запис до будинкової книги. На момент укладення іпотечного договору записи про реєстрацію в житловому будинку неповнолітніх дітей в будинковій книзі зроблені не були. Підписуючи іпотечний договір, [PERSON] підтвердив, що на момент підписання договору предмет іпотеки не є спільною власністю, може бути відчужений, відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб навіть тих, що не зареєстровані в законному порядку, тобто, нотаріус та банк не міг знати про те, що в даному житловому будинку зареєстровані неповнолітні діти, які згідно наданої нотаріусу довідки станом на 2007р. не були там зареєстровані. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною, оскільки батьки зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Крім того, в нотаріальній справі наявна згода позивачки [PERSON] на укладання договору іпотеки, як спільного майна подружжя. Разом з письмовими запереченнями проти позову представником банку суду були надані копії письмової заяви [PERSON] про надання згоди на передачу в іпотеку належних на праві спільної сумісної власності подружжя житлового будинку та земельної ділянки, довідки квартального комітету №1 від 16.05.2007р. копія іпотечного договору №2007-093 (а.с. №51-60), проте копія вказаного іпотечного договору, завірена не належним чином та містить помилки по тексту договору (а.с. № 56). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 04.04.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було залучено Управління-служба у справах дітей Органу опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради до участі у справі у якості третьої особи (а.с. № 76). 26.06.2018р. позивачка [PERSON] надала заяву про витребування, в якій просила повторно витребувати у банка належним чином завірену копію іпотечного договору іпотеки або оригінал вказаного договору. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 10.07.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) на підставі ст.55 ЦПК України, було замінено сторону відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на його правонаступника АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на те, що згідно нової редакції Статуту банку згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку, затвердженого наказом МФУ 21.05.2018р., повне офіційне найменування банку змінено на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", скорочене АТ КБ "ПриватБанк". Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 10.07.2018р. була задоволена повторна заяву [PERSON] про витребування доказів (а.с. №99). 10.09.2018р. від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява про долучення до матеріалів справи завірену копію іпотечного договору №2007-093 від 16.05.2007р. з виправленими описками (а.с.№113-117). 04.12.2018р. до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог, в якій позивачкою було доповнено позовні вимоги новою вимогою, а саме, визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.11.2016р. індексний номер 32424630 про реєстрацію права власності не нерухоме майно за ПАТ КБ "ПриватБанк" винесеного приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. В обґрунтування уточненої позовної заяви, до раніше викладених в позові підстав, позивачка [PERSON], посилалася на те, що при прийнятті відповідного рішення нотаріусом, як державним реєстратором, був порушений порядок вчинення даної реєстраційної дії, оскільки нотаріус не пересвідчилася про отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень основного зобов'язання та повідомлення про застосування банком застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Також, рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності за банком прийнято з порушенням вимоги підпункту 1. п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки майно не могло бути примусове стягнуто, оскільки підпадає під дію даного Закону (а.с. №165-174). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 04.12.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) уточнена позовна заява [PERSON] була прийнята до розгляду (а.с. №180). 11.02.2019р. від представника АТ КБ "ПриватБанк" - Гринь К.А. до суду надійшла заява про закриття провадження у справі в частині доповнених позовних вимог, в якій представник відповідача посилався на те, що в зазначених доповненнях порушена правосуб'єктність сторін, оскільки позивачі не є власниками оспорюваного об'єкту нерухомості, а тому не мають права оскаржувати перехід права власності шляхом реєстрації такої за банком. Представник відповідача посилався також на те, що по цій позовній вимозі може виступати в якості позивача лише іпотекодавець [PERSON] Позивачі зазначають, що банк їм не надіслав письмового повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки вимога надсилається іпотекодавцю, який у цьому спорі не оскаржує зазначену реєстрацію (а.с. №191-192). 20.02.2019р. до суду надійшли запереченням [PERSON] на заяву АТ КБ «ПриватБанк» про закриття провадження у справі в частині позовної вимоги при скасування державної реєстрації права власності на предметі іпотеки за банком, в якій позивачка зазначила, що з відповідачем [PERSON] вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 10.08.1991р., житловий будинок вони разом з чоловіком будували під час шлюбу, а отже відповідне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому, вона як співвласник має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права власності (а.с. №197-198). 25.02.2019р. відповідно до положень ст. 197, п.3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України по справі проведено підготовче засідання і призначено судовий розгляд (а.с. №204). Під час проведення підготовчого засідання ухвалою суду від 25.02.2019р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було відмовлено представнику АТ КБ "ПриватБанк" в задоволенні клопотання про закриття провадження по справі в частині доповнених позовних вимог з огляду на необґрунтованість такого клопотання (а.с. № 204). В наданій до суду 25.03.2019р. заяві позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, розглянути справу за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. №215). Позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання 25.03.2019р. не з'явилися, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. №209). В матеріалах справи наявні заяви позивачів від 28.11.2017р., в яких вони зазначили, що позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити, справу розглядати без їх участі (а.с. №30,32). Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - Гринь К.А. (діє на підставі довіреності від 10.08.2018р. - а.с. № 203) в судове засідання 25.03.2019р. не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в справі доказами (а.с.№205). Відповідач [PERSON] в судове засідання 25.03.2019р. не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації (а.с. №210). Крім того, про дату розгляду справи відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на сайті «Судової влади» (а.с. №214), про причини неявки суд не сповістив. В матеріалах справи наявна заява відповідача від 28.11.2017р., в якій він позов визнав в повному обсязі та просив справу розглядати без його участі (а.с. №33). Представник третьої особи - Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради в судове засідання 25.03.2019р. не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. № 211). В наданій до суду 04.07.2018р. заяві представник третьої особи - Вєтрова Т.І. (діє на підставі довіреності від 23.03.2018р. - а.с.№88), просила розглядати справу за відсутності представника управління-служби та винести рішення відповідно до чинного законодавства (а.с.№87). Третя особа - приватний нотаріус ДМНО Вдовіна Л.Л. в судове засідання 25.03.2019р. також не з'явилася, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, в надісланій суду 15.01.2019р. заяві просила розглядати справу за її відсутності (а.с.№187). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України ухвалити по справі рішення на загальних підставах (відповідачами надані відзив і заява, в яких викладені позиції щодо позовних вимог, які є предметом розгляду у справі) в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи у межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази у їх сукупності за принципами ст.89 ЦПК України та висловлених відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» заперечень, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Згідно зі ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст.215 цього Кодексу. Судом встановлено, що 10.08.1991р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, про що було складено актовий запис №722, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу виданим 10.08.1991р. серія [NUMBER] (а.с. №7). Від шлюбу подружжя мають чотирьох спільних дітей: [PERSON] 1992р.н., [PERSON] 1994р.н., [PERSON] 2003р.н., та [PERSON] 2006р.н., що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. №8-11). 16.05.2007р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступник якого АТ КБ "ПриватБанк") та [PERSON], було укладено іпотечний договір №2007-093, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Римською А.В., та зареєстрований в реєстрі за №4583, який було укладено в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором №2007-093 від 15.05.2007р., укладеного з банком про надання кредиту у розмірі 150000 дол.США. Відповідно до умов іпотечного договору [PERSON] передав банку в іпотеку банку домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належало іпотекодавцю на праві власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER], виданого виконкомом Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради 27.01.2006р., земельну ділянку площею 0,0444 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення ділянки - обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та належить іпотекодавцю на праві власності підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого Дніпропетровським міським УЗР 12.03.2007р. (а.с. №113-117) Звертаючись до суду із позовом, позивачами в позові зазначено про те, що укладення вищевказаного іпотечного договору було здійснено без згоди [PERSON], як співвласника, оскільки домоволодіння було придбано в шлюбі зі [PERSON], без відповідного дозволу органу опіки та піклування на передачу нерухомого майна в іпотеку, що призвело до порушення прав та охоронювані законом інтересів неповнолітніх (малолітніх) дітей, які були зареєстровані та проживали разом з батьками. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За положеннями ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції від 01.01.2006р, яка діяла на час укладення іпотечного договору) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно ст. 18 цього ж Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем і органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до положень статей 176, 177 СК України (у редакції від 16.01.2007р., яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Передбачене ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 05.03.2018р. по справі № 343/774/15-ц, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Відповідно до положень ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В Постанові Верховного Суду України від 10.07.2017р. по справі №6-1002цс17 викладено правовий висновок, якій містить наступні роз'яснення: "При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Згідно ч.1 ст. 76, ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Згідно наданих суду копії паспортів [PERSON] та [PERSON], подружжя зареєстровано в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 09.02.2006р. (а.с. № 21,34 зв.). Крім того, з наданих суду письмових доказів, судом встановлено, що на момент укладення спірного іпотечного договору діти подружжя: [PERSON], 1992р.н., [PERSON], 1994р.н., [PERSON], 2003р.н., [PERSON], 2006р.н., були - неповнолітнім [PERSON], 1992р. народження) та малолітніми (інші троє), що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження, проживали та були зареєстрованими в житловому будинку разом з батьками, що підтверджується копією витягу з домової книги (а.с. № 72), актом від 05.02.2018р. складеними за підписами сусідів та засвідченого головою квартального комітету (а.с. №71), довідкою про склад сім'ї та зареєстрованих у житловому приміщені осіб від 07.10.2017р. (а.с. № 20), довідкою про склад сім'ї та місце реєстрації від 05.02.2018р. (а.с. №73). Як зазначають позивачі в позовній заяві (заперечень цьому суду не надано), як на момент укладення іпотечного договору і після цього, іншого майна ніж домоволодіння, яке було переданий в іпотеку банка, їх родина, до складу якої і на сьогодні входять неповнолітні (малолітні) діти, на праві власності не має. Довідка про склад сім'ї, яка була надана для оформлення іпотеки, не відповідала дійсності, оскільки була складена без врахування записів домової книги. Допитати в якості свідка голову квартального комітету [PERSON], яка підписала 16.05.2007р. довідку про відсутність на дату укладення договору іпотеки в домоволодінні неповнолітніх (малолітніх) дітей (а.с. № 55), у суду можливості не було, оскільки вона померла 15.04.2012р.(а.с. № 200). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР України від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що укладення відповідачем [PERSON] правочину щодо нерухомого майна, яке було єдиним місцем проживання його неповнолітніх (малолітніх) дітей без згоди органу опіки та піклування, а також відсутність у дітей іншого майна для повноцінного користування та задоволення їх потреб, призвело до порушення охоронюваних законом інтересів неповнолітніх (малолітніх) дітей, щодо користування житловим приміщенням і звузили обсяг їх права на житло. Висновок суду проте, що дії відповідача [PERSON] призвели до порушення охоронюваних законом інтересів його неповнолітніх (малолітніх) дітей має своє підтвердження, виходячи з тієї обставини, що банком як іпотекодержателем було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за ним права власності на домоволодіння, після чого банком заявлено вимогу про виселення родини, в тому числі неповнолітніх (малолітніх) дітей з житлового будинку, що може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту охоронюваних законом інтересів дітей на збереження саме цього нерухомого майна як місця їх проживання шляхом визнання недійсним іпотечного договору. Доводи позивачки [PERSON] про те, що іпотечний договір був укладений без її згоди, як дружини та співвласника, суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються наявною в матеріалах справи копією письмової згоди [PERSON] на укладання іпотечного договору, як спільного майна подружжя (а.с. № 54). Що стосується посилань позивачів на те, що по тексту іпотечний договір містить ряд незрозумілих неточностей, суд зазначає, що під час розгляду справи представником банка на виконання ухвали суду була надана нотаріально засвідчена копія іпотечного договору з виправленими по тексту цього договору описками (а.с. № 112-117). Підводячи підсумок викладеному, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору №2007-093 від 16.05.2007р. підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ "ПриватБанк" суд виходив з наступного. Положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006р., яка діяла на момент укладення іпотечного договору ) визначали, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Згідно до статей 33, 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006р.) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі , або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 24 іпотечного договору Розділ "Звернення стягнення і реалізація предмета іпотеки" передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.6, 18.8.1, 18.8.2, 18.8.3, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Умовами пункту 29 Розділу "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця. Згідно зі статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявник, зокрема, іпотекодержатель, - особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки. Судом встановлено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.11.2016р. індексний номер - 32424630, винесеного приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л., право власності не нерухоме майно - земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0444 га за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано за ПАТ КБ "ПриватБанк", номер запису про право власності 17497676, дата державної реєстрації 18.11.2016р. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 18.11.2016р., індексний номер 32424630 винесеного приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л., право власності на домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано за ПАТ КБ "ПриватБанк", номер запису про право власності 17497677, дата та час державної реєстрації 18.11.2016р., 11:11:41, підстава договір іпотеки, серія та номер 4583, виданий 16.05.2007р., видавник приватний нотаріус ДМНО Римська А.В. Отже, реєстрація права власності на нерухоме майно (домоволодіння, земельну ділянку), яке виступає предметом іпотеки за іпотечним договором №2007-093 від 16.05.2007р., за іпотекодержателем здійснена на підставі застереження в оспорюваному іпотечному договорі, який було укладено сторонами без попередньої згоди органу опіки та піклування, що призвело до порушення житлових прав неповнолітніх дітей. Частиною 2 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Пунктом 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015р. №1127 (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення; далі - Порядок) встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). В уточненій позовній заяві позивачка зазначала, що банком не були виконані вимоги діючого законодавства щодо направлення письмової вимоги про усунення порушень основного зобов'язання та повідомлення про застосування банком застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Враховуючи, що будь-яких доказів, які б підтверджували факт направлення відповідної вимоги (копія вимоги, конверту, квитанція або касовий чек про поштове відправлення) відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» суду не було надано, суд приходить до висновку про відсутність належних доказів, що іпотекодержатель здійснив позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки з дотримання вимог спеціального закону з питань усунення порушень. Порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно врегульований Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень . Відповідно до ч.1 ст.11 цього Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяви у сфері державної реєстрації прав. Згідно п.6 ч.1 ст.24 Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Частиною 4 ст.24 Закону передбачено підстави для незастосування відмови за наявності обставин, встановлених п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 27.11.2018р. вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ "ПриватБанк" із заявою про реєстрацію права власності на підставі іпотечного договору в державному реєстрі був чинним запис про державну реєстрацію обтяження у вигляді арешту та заборони відчуження нерухомого майна, яке є чинним і на сьогодні. При винесенні рішення, суд також враховує посилання позивачів на положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки житловий будинок є єдиним місцем проживання позивачів та неповнолітніх дітей, зазначене нерухоме житлове майно підпадає під ознаки, як таке, що відповідає вимогам підпункту 1 п. 1 Закону, яке не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) протягом дії зазначеного Закону. Дійшовши відповідного висновку, судом враховано Постанову Верховного Суду від 31.10.2018р. у справі №465/1310/17, в якій Верховний Суд визначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Отже дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ "ПриватБанк". Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги позивачів задоволені в повному обсязі то судовий збір, сплачений при подачі первісного та уточненого позовів в сумі 640 грн. та 704 грн.80коп., а загалом 1344 грн.80коп. (а.с.№2, 164,) підлягає стягненню в розмірі по 672грн.40коп. (1344 грн.80коп.: 2 = 672грн.40коп.) з кожного відповідача на користь позивачки [PERSON], оскільки в усіх квитанціях саме вона значиться платником. На підставі викладеного,

Outcome: approved