Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

19.07.2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] Відповідно до уточненої позовної заяви від 21.09.2016 р., просив позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON], в розмірі 1/4 його доходу (заробітку) до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку дитини, стягнути судовий збір. Позовна заява мотивована тим, що позивач є бабусею [PERSON], проживаючого разом із позивачем та чоловіком останього. Відповідач проживає окремо від них та не цікавиться дитиною, його навчанням, матеріальним забезпеченням, чим опікуються саме бабуся із дідусем, які створили для життя онука все належні умови. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Третя особа, прокурор просили винести рішення в інтересах дитини. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд вважає що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.11.2004 р. відповідач [PERSON] є матір'ю [PERSON], як батько зазначений [PERSON] (а.с.7). Позивачем не надано доказів того, що він дійсно є бабою [PERSON], [INFO]. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а сторони у судовому засіданні визнали, що позивач дійсно є бабою [PERSON], [INFO], який постійно мешкає разом із сім'єю позивача із 2001 року. 08.07.2016 року орган опіки та піклування при виконкомі Вербківської сільської ради виніс висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON], по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з утриманням аліментів на користь дитини. В обґрунтування висновку зазначено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який навчається у 9-А класі Вербківської ЗШ І-111 ступенів Павлоградського району Дніпропетровської області. Мама, [PERSON], проживає, зі слів бабусі, [ADDRESS]. З 2001 року свої батьківські обов'язки по відношенню до сина не виконує, вихованням сина не займається, не цікавиться його життям, навчанням, матеріально не забезпечує. За вказаний період інколи забирала на декілька днів. Син [PERSON] проживає в сім'ї з бабусею - [PERSON], [INFO], та дідусем - [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] В сім'ї бабуся з дідусем хлопчика люблять, піклуються за нього, постійно цікавляться його навчанням, бабуся відвідує батьківські збори. [PERSON] завжди охайно вдягнений, має посезонний одяг, взуття та необхідне шкільне приладдя (а.с.13). Відповідно до ст. ст. 150, 151 Сімейного кодексу України, ст. 11,12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання є одним із основних прав дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно Міжнародної конвенції ООН "Про права дитини" (20 листопада 1989 року), предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів дитини, а в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.ст. 257, 263 Сімейного кодексу України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкутися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Спір щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда, брата, сестри, мачухи, вітчима у вихованні дитини вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу. Як випливає із пояснень сторін та показів свідків, після народження [PERSON] сторони узгодили його місце проживання разом із позивачем. Відповідач періодично надавала для сина речі та робила подарунки, цікавилась його життям, забирала для спільного проживання на нетривалі проміжки часу. Матеріальне забезпечення дитини відповідачем є несуттєвим та несистематичним, піклування про фізичний та духовний розвиток недостатнє. Наміру і бажання спілкуватися з дитиною відповідач не виявляє, хоча ніхто йому в цьому не перешкоджає і він об'єктивно має таку можливість. Проте, суд повинен враховувати при цьому особу відповідача, яка є інвалідом з дитинства ІІ групи, мешкає разом із матір'ю [PERSON], має дохід 1130 грн. соціальної допомоги (а.с.39, 40, 63,64), тобто за своїми здібностями та майновим станом має обмежені можливості щодо виконання свої батьківських обов'язків. Так само, між сторонами фактично склався узгоджений порядок участі сторін у спілкування та вихованні [PERSON], який, насамтеред завдяки зусиллям позивача, найбільш відповідає інтересам дитини. Сторонами не надано доказів, а судом не встановлено фактів притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП, за невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов'язків щодо виховання дітей, відповідач жодного разу не був офіційно попереджений соціальними службами про можливість позбавлення батьківських прав за злісне ухилення від виконання батьківських обов'язків. У відповідності до п.15 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно з абз. 2 п. 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Суд вважає, що винна поведінка відповідача виражалася у тому, що він протягом тривалого часу не виконував своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не піклувався неї та не спілкується з [PERSON] в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, тому вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. З огляду на відмову у задоволенні вимоги позивача про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її неповнолітньої дитини [PERSON], вимога про стягнення аліментів, яка випливає із попередньої вимоги, також задоволенню не підлягає. Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed