Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою [ADDRESS] В обгрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] разом з позивачем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстрований у будинку, але з 2009 року за місцем реєстрації не проживає, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Позивач просить суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований в [ADDRESS] . [PERSON] в судове засідання не з"явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності. Не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Про стягнення судових витрат не клопотала. Відповідач в судове засідання не прибув, повідомлений про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було опубліковане 13.01.2020 р. Відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач вважається повідомленим до дату, час і місце розгляду справи. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу жилого будинку від 07.05.2003 року та договором дарування частини жилого будинку від 28.07.2009 року. Згідно довідки наданої депутатом Красноградської міської ради від 31.10.2019 року [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , проживає [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а [PERSON] , зареєстрований, але фактично не проживає за вказаною адресою. Відповідно до положень ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член власника сім"ї втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В правових позиціях, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від.12.04.1985 року з наступними змінами "Про деякі питання,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, обов`язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні протягом року без поважних причин . Із змісту позову вбачається, що [PERSON] не проживає в спірному приміщенні з власної волі, його речі за місцем проживання відсутні, а позов пред`явлено до суду у листопаді 2019 року. Відповідач не проживає у будинку позивача тривалий час з 2009 року з власної волі, а своєю реєстрацією у житлі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved