Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров»я. Вказав, що з грудня 1997 року до жовтня 2013 року, тобто 15 років і10 місяців пропрацював на Інгульській шахті Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на різних посадах: підземним гірничим робітником, підземним електрогазозварювальником, у тому числі в шкідливих умовах праці, які привели до хвороб. Тому, просить суд стягнути з відповідача 117 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди в зв'язку із встановленням згідно висновку МСЕК від 20.05.2014 року 60% втрати професійної працездатності та 3-ї групи інвалідності внаслідок професійного захворювання, яке виникло у зв'язку з дією шкідливих виробничих факторів у період перебування у трудових відносинах з відповідачем ДП "СГЗК". У судовому засіданні позивач вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила суду, що до позову не додано жодних доказів факту порушення підприємством прав позивача. ДП "СГЗК" здійснюються всі можливі заходи для нейтралізації впливу на здоров'я людини шкідливих факторів. Акт розслідування хронічного професійного захворювання не містить висновків щодо наявності вини відповідача у отриманні [PERSON] захворювання. Крім того, позивачем необґрунтовано розмір моральної шкоди та пропущено строки звернення в суд. Просить суд відмовити у позовних вимогах. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно працював на шахті "Інгульська" Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на різних посадах з грудня 1997 року та 31.10.2013 року звільнений у зв»язку із виявленою не відповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я, що перешкоджає виконанню даної роботи на підставі п.2 ч. 40 Кодексу Законів про Працю України. 18.03.2014 року Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини (м. Кривий Ріг) було встановлено, що захворювання позивача є професійними та встановлено остаточний діагноз: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 і шийна С6, С7 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м»язово-тонічним синдромом, периферичний нейросудинний синдром, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), остеохондрозу в поєднанні з періартрозам ліктьових та колінних суглобів ПФС першого-другого ступеня). Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пилотоксичний бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), ЛН першого ст. Відповідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 18.04.2014 року визначено причину професійного захворювання - тривалий час роботи в умовах виробничих факторів: фізичного перевантаження, пилу, марганцю двоокису, ангідриту хромового та встановлено причинний зв'язок між захворюванням і виробничими факторами. Згідно виписки з акту огляду МСЕК № 2 від 20.05.2014 року висновком МСЕК [PERSON] встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 15.05.2014 року до 01.06.2015 року, як наслідок професійного захворювання. Ст. 153 ч. 2 КЗпП України визначено, що забезпечення безпечних та нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні з'ясовано, що втрату працездатності позивача внаслідок професійного захворювання спричинено негативними виробничими факторами при виконанні ним трудових обов'язків, а тому з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відшкодувати позивачу моральну шкоду, заподіяну йому ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків повинен роботодавець, який не створив безпечних умов праці. Визначаючи позивачу розмір моральної шкоди, суд враховує, що ступінь втрати професійної працездатності позивача складає 60 %, він переносить фізичний біль від отриманого професійного захворювання, потребує лікування, чим порушений його звичайний ритм життя, що призводить до моральних страждань та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також те, що йому встановлено третю групу інвалідності, а тому визначає розмір моральної шкоди у сумі 12000 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Вказане кореспондується п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Враховуючи вимоги позивача, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин не застосовується строк позовної давності і заява представника відповідача не підлягає задоволенню.

Outcome: partial