Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в Дрогобицький міськрайонний суд із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Дрогобицької районної державної адміністрації про збільшення розмірі аліментів та позбавлення батьківських прав. В підтвердження заявлених вимог посилається на те, що 09 лютого 2012 року, вона, [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстровано у Воле - Баранецькій сільській раді Самбірського району Львівської області, актовий запис №1. Під час перебування у шлюбі у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . 11.03.2014 року між нею та [PERSON] розірвано шлюб згідно рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області справі №452/309/14-ц. 28 серпня 2017 року вона уклала шлюб із [PERSON] , зареєстрований Виконавчим комітетом Уличненської сільської Дрогобицького району, Львівської області, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після укладення даного шлюбу вона змінила прізвище на « [PERSON] ». Після розлучення дитина проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. Після того як відповідач остаточно залишив сім`ю, він ухиляється від виховання та матеріального утримання дитини. Згідно рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області 03.03.2014р. у справі №452/307/14-ц (провадження №2/452/205/2014) присуджено до стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] на утримання дитини в розмірі 500 грн. щомісячно, але не менше ніж 30 відстоків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.01.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Проте вказане рішення суду не виконується і заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.08.2019р. складає 40232,52грн. Просить позов задоволити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак від неї поступила заява, що просить проводити розгляд справи у її відсутності та без фіксування технічними засобами ( у зв`язку із карантинними заходами), заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а тому суд розглянув справу у відсутності позивача на підставі наявних доказів по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, а тому розглянув справу у відсутності відповідача на підставі наявних доказів по справі. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Дрогобицької районної державної адміністрації - Дум`як О.А. в судове засідання не з`явилася, однак від неї поступила заява, в якій просить проводити розгляд справи у її відсутності та без фіксування технічними засобами (у зв`язку із карантинними заходами), заявлені позовні вимоги підтримує, а тому суд розглянув справу у відсутності третьої особи на підставі наявних доказів по справі. Відповідно до ст.247 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] , затвердженого Першим заступником голови райдержадміністрації Щерба Р.М., орган опіки та піклування Дрогобицької райдержадміністрації, беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини Дрогобицької райдержадміністрації за №55 від 23.12.2020р., вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] , як такого, що ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків. Судом взято до уваги той факт та достовірно з`ясовано, що в порушення вимог ст.150, 180 СК України, [PERSON] усунувся від виконання Конституційного обов`язку, передбаченого ст.51 Конституції України щодо належного виховання своєї доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов переконання, що є всі підстави для того, щоб позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач без поважних причин , свідомо не виявляє щодо неї батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню та утриманню, з дитиною не проживає. Згідно з приписами пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007р. №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини, суд прийшов до переконання про свідоме ухилення відповідача своїх батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дитини. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання своєї дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов 'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх обов 'язків. Вищеназвані дії відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Аналізуючи всі докази по справі, вбачається, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, її навчанням, підготовки до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тощо, а відтак є всі підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Крім того, у відповідності до ст.180 СК України: батьки зобов"язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.10.2012р., [PERSON] , [INFO] , її батьками в свідоцтві зазначені: мати [PERSON] та батько [PERSON] . Із матеріалів справи вбачається, що з відповідача [PERSON] проводяться стягнення по виконавчому листу за рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 03.03.2014р., а відтак судом встановлено наявність та враховано матеріальне положення платника аліментів, крім того, відповідач є молодою працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання дитини. Перевіряючи доводи щодо визначення та зміни розміру аліментів у твердій грошовій сумі, суд належним чином врахував положення ч.1 ст.184 СК України щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, як у разі наявності нерегулярного, мінливого доходу платника. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В Абзаці 2 ч.2 вказаної вище статті зазначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.17 постанови від 15 травня 2006 року N3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення та судом взято до уваги той факт, що інших стягнень по виконавчому листу з нього не проводяться. Згідно ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов`язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов`язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і У проти Нідерландів»), ці позитивні зобов`язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства" (п.65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п.59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Т.Р. та K.M. проти Сполученого Королівства" (п.98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" (п.93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі " Ганс-Адам II проти Німеччині" (п.45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі "Вайт і Кеннеді проти Німеччини" (п.67)," Ганс-Адам II проти Німеччини" (п.45). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі»). Таким чином враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі). Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цсІЗ. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №037-УІІІ частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відтак заявлені позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів також підлягають до задоволення.

Outcome: approved