Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Оболонське управління поліції ГУ НП у м. Києві), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом досудового розслідування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у провадженні слідчого відділу Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справи України в м. Києві (далі - СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві) перебувала кримінальна справа № 55-1670 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України, [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України, [PERSON] - у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 29 березня 2006 року указана кримінальна справа була скерована на розгляд Оболонському районному суду м. Києва. Вироком цього суду від 19 жовтня 2006 року у справі № 1-256/2006 [PERSON] та [PERSON] було визнано винними у вчиненні інкримінованих їм злочинів. У той же час постановою Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2006 року виділено з кримінальної справи № 55-1670 матеріали кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] за ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України в окреме провадження та повернуто їх прокурору Оболонського районного суду м. Києва для проведення додаткового розслідування. 31 січня 2015 року відомості про згадане кримінальне правопорушення внесено Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100050000983 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та розпочато його розслідування у порядку, визначеному чинним КПК України. Як стверджував позивач, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває з 2005 року, проте доказів вини [PERSON] у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не здобуто. Наведене свідчить про неефективність досудового розслідування й порушення розумних строків його проведення. [PERSON] вказував на те, що у кримінальному провадженні № 12015100050000983 у нього немає статусу підозрюваного, що унеможливлює реалізацію ним конституційно закріпленого права особи на захист. Позивач зазначав, що постановою слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Бойченка С.П від 27 січня 2005 року йому обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, залишений без змін постановою Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2006 року у справі № 1-256/2006. [PERSON] подав до органу досудового розслідування клопотання про скасування раніше обраного відносно до нього запобіжного заходу, проте постановою старшого слідчого СВ Оболонського управління поліції ГУ НП у м. Києві Якимчука Р.В. від 10 квітня 2018 року відмолено у задоволенні клопотання [PERSON] , незважаючи на те, що позивач не є підозрюваним у кримінальному провадженні № 12015100050000983. Також [PERSON] стверджував, що у 2006 році органом досудового розслідування вилучено його майно, яке досі не повернуте. Позивач стверджував, що він перебував під слідством та судом з 27 січня 2005 року до дня пред`явлення позову 30 вересня 2019 року 14 років 8 місяців і 3 дні (176 місяців і 3 дні), щодо нього був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а тому відповідно до приписів ч. 3 ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" він має право на відшкодування моральної шкоди у сумі 734865,30 грн (176 місяців і 3 дні х 4173,00 грн (мінімальна заробітна плата згідно з Законом України "Про Державний бюджет на 2019 рік"). Кошти на відшкодування моральної шкоди [PERSON] просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку. Відповідач Державне казначейство України подало до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому вказало, що воно не порушувало прав та законних інтересів позивача, не завдало йому жодної шкоди, а тому не може нести відповідальності за шкоду, завдану [PERSON] іншими суб`єктами. У зв`язку з цим відповідач просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Відповідач Оболонське управління поліції ГУ НП у м. Києві відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подало. Залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Київська місцева прокуратура № 5 заперечення щодо позову чи відзиву Державної казначейської служби до суду не подала. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 17 січня 2006 року було порушено кримінальну справу за фактом заволодіння майном ПП "Мрія-Імпекс" шляхом обману за ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1, а. с. 54). 24 січня 2006 року слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Бойченко С.В. винесено постанову про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] за ч. 4 ст. 190 КК України (т. 2, а. с. 105). 27 січня 2006 року до [PERSON] було застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (т. 1, а. с. 66-67). 25 березня 2006 року слідчим СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Бойченко С.В. порушено відносно [PERSON] кримінальну справу за ч. 1 ст. 358 КК України (т. 2, а. с. 106). Кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] була об`єднана з кримінальною справою № 55-1670 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України, та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (т. 2, а. с. 181, 182). 29 березня 2006 року прокуратурою Оболонського району м. Києва скеровано до Оболонського районного суду м. Києва обвинувальний висновок у кримінальній справі № 55-1670 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України, [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 358 КК України, [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (т. 2, а. с. 185-215). 12 жовтня 2006 року представником державного обвинувачення в суді старшим помічником прокурора Оболонського району м. Києва Туриком М.П. винесено постанову про зміну обвинувачення [PERSON] та [PERSON] , а пред`явлене обвинувачення [PERSON] залишене без змін (т. 2, а. с. 216-223). Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2006 року у справі № 1-256/2006 матеріали кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України, виділено в окреме провадження з кримінальної справи № 55-1670 та повернуто їх прокурору Оболонського районного суду м. Києва для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, застосований відносно [PERSON] , залишено без зміни (т. 1, а. с. 56-58). Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2006 року у справі № 1-256/2006 [PERSON] та [PERSON] було визнано винними у вчиненні інкримінованих їм злочинів та призначено їм покарання (т. 1, а. с. 61-65). 31 січня 2015 року відомості про кримінальне правопорушення за фактом заволодіння майном ПП "Мрія-Імпекс" шляхом обману за ч. 4 ст. 190 КК України внесено Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100050000983 та розпочато досудове розслідування у порядку, визначеному чинним КПК України (т. 2, а. с. 104). 21 грудня 2019 року постановою слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Мірошніченко Л.В. кримінальне провадження № 12015100050000983 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (т. 2, а. с. 50-52). За приписами п. 12 Перехідних положень КПК України розслідування кримінальних справ, передбачених п. 11 цього розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу (ч. 2 ст. 42 КПК України). Запобіжні заходи за нормами КПК України застосовуються до підозрюваного або обвинуваченого. [PERSON] у рамках кримінального провадження № 12015100050000983 не повідомлялось про підозру та обвинувальний акт щодо нього не скеровувався до суду. Наведене свідчить, що з 31 січня 2015 року до 21 грудня 2019 року стосовно позивача не здійснювалось кримінальне переслідування, а відповідно і не застосовувався жоден з передбачених КПК України запобіжних заходів. Отже, [PERSON] перебував під слідством та судом з 24 січня 2006 року до 31 січня 2015 року, тобто 106 місяців і 7 днів. Ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Ст. 130 КПК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Положеннями ч. ч. 1, 2, 6 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"). Нормою п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 зазначила, що право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" виникає в особи у випадку повної реабілітації. Реабілітуючі підстави закриття кримінального провадження мають місце у випадку, коли особа не вчинила протиправного діяння, передбаченого кримінальним законом, i, як результат, має право на реабілітацію (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі № 599/593/18). Кримінальне провадження № 12015100050000983 було закрите з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка є реабілітуючою. Згідно з п. 5 ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в ст. 1 випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз наведених законодавчих положень свідчить про те, що Закон не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Касаційним цивільним судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 308/13083/15-ц). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. П. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч. 5 ст. 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"). Незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності йому завдано моральну шкоду. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4173,00 грн, і саме з цієї суми позивач просив розраховувати розмір моральної шкоди. Визначаючи розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань [PERSON] , перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом (106 місяців), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Ураховуючи засади розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав присудити [PERSON] мінімальний розмір компенсації на відшкодування моральної шкоди, виходячи з розміру одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, який становить 442338,00 грн (106 місяців х 4173,00 грн (мінімальна заробітна плата у 2019 році ) = 442338,00 грн). Компенсація [PERSON] моральної шкоди підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Outcome: partial