Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

05.02.2014 року [PERSON] звернувся до суду із указаним позовом та просив витребувати 1/2 частину квартири [ADDRESS] у [PERSON] та повернути у свою власність, а також скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири за [PERSON] та [PERSON], а також зобов'язати Реєстраційну службу Житомирського міського управління юстиції зареєструвати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири. Свої вимоги позивач мотивував тим, що в червні 2012 року він разом із відповідачем [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS] та отримавши відповідні свідоцтва стали власниками квартири після реєстрації даного права 26 червня 2012 року в КП "Житомирське обласне МБТІ" Житомирської обласної ради. Після приватизації квартири відповідач [PERSON] запропонувала позивачу переоформити на неї належну останньому частину квартири при цьому запевнивши, що [PERSON] матиме право користуватися квартирою до своєї смерті у зв'язку із чим між сторонами 27 червня 2012 року був укладений договір дарування 1/2 частини квартири відповідачу [PERSON] Позивач зазначає, що 23 липня 2012 року відповідач [PERSON] уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу всієї квартири по [ADDRESS], скориставшись переоформленням на неї частки позивача на квартиру. У зв'язку із невиконанням положень договору дарування рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 22.11.2013 р. даний договір дарування, укладений 27.06.2012 р. між позивачем та відповідачем [PERSON], був визнаний недійсним, на підставі чого позивач і просить суд витребувати у [PERSON] та повернути у його власність належну йому колись 1/2 частину квартири. Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити повністю. Додали, що [PERSON] не виконала вимог договору дарування та не мала права відчужувати 1/2 частину квартири [ADDRESS] на користь [PERSON], в той час як останній не може визнаватись добросовісним набувачем оскільки він, укладаючи договір купівлі-продажу квартири знав про існування п. 10 договору дарування та те, що будуть порушені права третіх осіб після укладання даного договору. Представники відповідача [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що їх довіритель в силу положень ст.388 ЦК України є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому у нього не може бути витребувана ця квартира. На підтвердження своїх заперечень зазначили, що договір купівлі-продажу квартир є законним оскільки відповідач [PERSON] мала всі права щодо відчуження квартири, окрім цього 1/2 частина квартири по [ADDRESS] вибула із володіння позивача за його власною волею, отже вказана частина майна не може бути витребувана у [PERSON] згідно норми ст.388 ЦК України. Відповідач [PERSON] пояснив, що є законним власником квартири в той час як позивач та відповідач [PERSON] постійно чинять перешкоди у здійсненні його права власності. Пункт 10 в договір дарування вписала нотаріус [PERSON], по якій причині йому невідомо. Зазначає, що на правових підставах набув право власності на спірну квартиру, сплатив за неї грошові кошти і в передбаченому законодавством України порядку зареєстрував своє речове право на неї. Представник Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з'явилися, про день, час, місце слухання справи повідомлялися в установленому законом порядку. Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] на адресу суду були надіслані письмові пояснення в яких він вказав, що всі виконані ним дії щодо реєстрації договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відповідали вимогам законодавства України й зокрема Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5. Вислухавши пояснення представників позивача, представників відповідача та самого відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясовуючи обставини справи судом встановлено, що в червні 2012 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] приватизували по 1/2 частині квартири [ADDRESS] та отримали відповідні свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради 22.06.2012 року за № 62282. Право власності вказаних осіб на житло було зареєстроване в КП "Житомирське обласне МБТІ" Житомирської обласної ради 26 червня 2012 року за реєстраційним номером 36989974. 27 червня 2012 року, тобто на наступний після реєстрації права власності на квартиру, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 1/2 частини квартири по [ADDRESS], яка належала позивачу. При цьому в пункті 10 договору дарування було безпосередньо зазначено, що «Обдаровувана гарантує право довічного користування дарунком [PERSON]». 23 липня 2012 року відповідач [PERSON] уклала із іншим відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу всієї квартири [ADDRESS], що був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] 08 лютого 2013 р. право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване за [PERSON] та внесено відповідну інформацію до Державного реєстру прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 504672, сформованим 15.02.2013 р. державним реєстратором Сладковою-Головатюк М.О. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 22.11.2013 р., залишеним у цій частині без змін рішенням судової колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області від 23.12.2013 р., договір дарування укладений 27.06.2012 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] був визнаний недійсним з моменту його вчинення в силу положень ст.236 ч.1 ЦК України, оскільки в п. 10 Договору дарування вказано, що «Обдаровувана гарантує право довічного користування дарунком [PERSON]». Також вказаним рішенням суду першої інстанції встановлено, що перед укладанням даного договору відповідач [PERSON] запевнила позивача, що він не буду знятий з реєстрації в квартирі, не буде фактично позбавлений житла, не буде виселений та буде мати право користуватися квартирою до своєї смерті та проживати в цій квартирі поки буде живий, а [PERSON] не буде відчужувати, тобто, продавати й дарувати цю квартиру, в тому числі ту її частину, яка належала позивачу, згідно з приватизацією. Окрім цього рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23.12.2013 року було встановлено, що задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції правильно зазначив в своєму рішенні, що договір дарування від 27.06.2012 року укладений між сторонами містить положення, що передбачають вчинення певних дій обдарованим, а саме гарантування права довічного користування дарунком. Після укладання договору дарування [PERSON] до спірної квартири не вселилась, проте вже 23.07.2012 року уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, який не містить будь-яких застережень щодо права третіх осіб, як і положень щодо права довічного користування [PERSON] 1/2 частиною квартири, тощо. Таким чином, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору дарування недійсним, дійшов правильного висновку при повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже враховуючи викладене, в даній справі обставини щодо недійсності Договору дарування частини квартири від 27.06.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1390, не підлягають доказуванню. Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в Узагальненні судової практики від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсним не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Зазначена позиція також викладена в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якого не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 338 ЦК України. Також пунктом 10 вказаної постанови Пленуму передбачено, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 зазначається про те, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України та встановлені в судовому засіданні обставини набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, а також вчинення ним дій щодо реєстрації права власності на квартиру в Реєстраційній службі Житомирського міського управління юстиції на час дії арешту спірного нерухомого майна, а отже й обізнаності щодо існування судових спорів стосовно квартири по [ADDRESS] суд вважає, що 1/2 частина квартири [ADDRESS] вибула з володіння одного із законних її співвласників, а саме [PERSON], поза його волею, а тому позовні вимоги про витребування вказаної частини спірної квартири у відповідача [PERSON] та повернення її у власність позивача із реєстрацією за ним права власності на 1/2 частини квартири підлягають задоволенню. Виходячи із положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд вважає за необхідне також задовольнити вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири за [PERSON] та [PERSON], що було зареєстроване за ними на підставі укладених договорів дарування частини квартири та купівлі-продажу квартири відповідно. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved