Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач звернувся у суд з позовом до відповідача, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, мотивуючи тим, що в період з 1983 р. по 2000 р. працював на вугільних підприємствах, що на даний час входить до складу ДП "Львівугілля". Через неналежне забезпечення безпечних умов праці працедавцем, він захворів на професійні захворювання: силікоз 0-І ст., хронічний обструктивний бронхіт, емфізема легень ІІ ст., хр. люмбоімолгія. Окрім цього, 20.09.1998 року при виконанні трудових обов'язків в шахті, внаслідок прориву рукаву високого тиску йому було травмовано очі, про що було складено відповідний акт про нещасний випадок. У зв'язку із погіршенням його стану здоров'я був вимушений звертатись за медичною допомогою та проходити тривале лікування. 01.02.2006 року Львівською обласною МСЕК №3 йому вперше встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв'язку із професійними захворювання з 08.12.2005 року. Актом огляду міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК №101 від 09.01.2008 р. йому встановлено ІІІ групу інвалідності а також встановлено діагноз: антракосилікоз І ст., інтерстиціальна форма 1/1 Н+, бронхіт, емфізема легень ІІ ст.. Супутні наслідки виробничої травми від 20.09.1998 р. -помутніння рогівки старе стороннє тіло рогівки лівого ока, міопічний астигматизм. Подальшим оглядом Львівського обласного центру МСЕК від 29.01.2009 р. йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності ( 30% антракосилікоз, 20% по травмі від 1998 року. Актом огляду обласної МСЕК від 21.02.2012 р. йому безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. (40% антракосилікоз, 20% по травмі від 1998 року. Встановлена потреба у санітарно-курортному лікуванні. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки втратив працездатність внаслідок профзахворювань, отримав ІІІ групу інвалідності, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Змушений докладати додаткових зусиль для виконання робіт по домашньому господарству, витрачати кошти на лікування та придбання ліків. Розмір моральної шкоди оцінює у 30000 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Позивач [PERSON] у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, в обґрунтування позову із слався на обставини викладені у позовній заяві, додатково пояснив, що з 1983 по 2000 рр. працював на вугільних підприємствах, які на даний час входять до складу ДП "Львіввугілля". У зв'язку із роботою у важких та шкідливих умовах праці захворів на професійні захворювання у зв'язку із чим, йому 01.02.2006 року Львівською обласною МСЕК вперше встановлено 40% втрати професійної працездатності із датою зарахування з 08.12.2005 р.. У зв'язку із втратою працездатності вимушений проходити медичне лікування, витрачати значні кошти на ліки, через значну втрату працездатності суттєво змінився його спосіб життя, що негативно відобразилось на здоров'ї. Постійно відчуває незручності при виконанні навіть елементарної роботи по домашньому господарству, має задишку та пітливість при ходьбі. Оскільки втрата професійної працездатності йому зарахована з 08.12.2005 року, тому він має право на відшкодування моральної шкоди саме із ФССНВВПЗУ у м. Червонограді. Вважає, суму моральної шкоди у 30000 грн. обґрунтованою та просить позов задовольнити. Представник відповідача Тодорович О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, щодо задоволення позову заперечила, в обґрунтування повідомила, що позивачу вперше втрата працездатності встановлена висновком МСЕК від 01.02.2006 року, тобто на час дії 237-1 Кодексу законів про працю України. Тому вважає що [PERSON] позов заявлено до неналежного відповідача. Окрім цього звертає увагу на те, що позивач не звертався з часу встановлення ступеня втрати працездатності в фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Крім цього, відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем на подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності та трудового каліцтва. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого захворювання. Також, з 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Таким чином, у позовних вимогах просить відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що протягом 1983-2000 років позивач працював на підприємствах по видобутку вугілля, які на даний час входять до складу ДП "Львіввугілля" у шкідливих умовах праці, що стверджується копією трудової книжки виданої на його ім'я. За час виконання своїх посадових обов'язків, позивач, у зв'язку із погіршенням стану здоров'я був змушений звертатись за отриманням медичної допомоги до медичних закладів, де йому було встановлено діагноз: силікоз 0-І ст., хронічний обструктивний бронхіт, емфізема легень ІІ ст., хр. люмбоімолгія. З акту про нещасний випадок №30 від 21.09.1998 року встановлено, що 20.09.1998 року під час роботи у третю зміну [PERSON] було травмовано очі. У зв'язку зі погіршенням стану здоров'я позивач неодноразово звертався до медичних закладів. Даний факт підтверджується виписками та витягами з медичних карт амбулаторного хворого та виписками з історії хвороб. (а.с.15-44). 01.02.2006 року Львівською обласною МСЕК №3 [PERSON] вперше встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв'язку із професійними захворювання із датою зарахування з 08.12.2005 року. Актом огляду міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК №101 від 09.01.2008 р. позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності а також встановлено діагноз: антракосилікоз І ст., інтерстиціальна форма 1/1 Н+, бронхіт, емфізема легень ІІ ст.. Супутні наслідки виробничої травми від 20.09.1998 р. -помутніння рогівки старе стороннє тіло рогівки лівого ока, міопічний астигматизм. Подальшим оглядом Львівського обласного центру МСЕК від 29.01.2009 р. йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності ( 30% антракосилікоз, 20% по травмі від 1998 року. Актом огляду обласної МСЕК від 21.02.2012 р. [PERSON] безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. (40% антракосилікоз, 20% по травмі від 1998 року. Встановлена потреба у санітарно-курортному лікуванні. Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом п'ятим частини першої ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України "Про охорону праці", державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХІV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", так і ст.9 Закону України "Про охорону праці" (в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV), згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров"я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до наведеного вище Закону України. Це підтверджується також роз'ясненням Конституційного Суду України, наданим у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч.3 ст. 34 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності". Згідно п.п. "є" п.1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової компенсації за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Згідно із ч.4 ст. 14 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що моральна шкода може складатися, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійного захворювання при виконанні своїх трудових обов'язків, в зв'язку з якими [PERSON] вперше встановлено 40% втрати професійної працездатності. Це призвело до того, що позивач втратив працездатність, у нього є постійна задишка при ходьбі, пітливість, він обмежений у рухах, не може виконувати повноцінно роботу при веденні домашнього господарства. Всі ці обставини суттєво погіршили уклад його життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди. Не заслуговують на увагу суду посилання представника відповідача стосовно того, що Фонд - неналежний відповідач у справі, з огляду на таке. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 (з відповідними змінами) "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" судам роз'яснено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як встановлено в судовому засіданні, вперше стійку втрату професійної працездатності у 40% позивачеві було встановлено з 08.12.2005 року, що підтверджується виданою МСЕК довідкою серії ЛВА-2 № 009576 від 01.02.2006 року. З урахуванням наведеного, суд покладає обов'язок відшкодувати спричинену позивачеві моральну шкоду саме на відповідача, а не на роботодавця, оскільки на день встановлення позивачеві втрати професійної працездатності вперше відповідальним за відшкодування шкоди був саме відповідач на підставі частини 3 статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Посилання представника відповідача на те, що для встановлення факту наявності моральної шкоди, позивачу слід звернутись на обстеження у МСЕК або у ЛКК Червоноградської міської лікарні, судом до уваги не можуть бути прийняті, оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року "Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров"я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків", у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Крім цього, безпідставним є твердження представника відповідача про те, що Законом України № 107-VІ від 28.12.2007 року п. 3 розділу ХІ ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" доповнено абзацом, що відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008 року, оскільки вказані зміни визнано неконституційними згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн. є завищеними і не відповідають дійсним обставинам справи. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial