Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Дзержинської міської ради Донецької області від 15.04.1950 року № 7131 її мати [PERSON] отримала право особистої забудови земельної ділянки розміром 3000,0 кв.м. по [ADDRESS]. На підставі даного рішення був зроблений проект планування та забудови земельної ділянки, який погоджено з головним архітектором м. Дзержинська. Отримавши зазначене рішення виконкому та з метою його виконання 26.04.1950 року вона уклала договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку. Після отримання всієї дозвільної документації її мати розпочала будівництво будинку, яке було закінчено в 1953 році, а в період часу з 1953 року по 1992 рік було завершено будівництво всіх надвірних споруд. В подальшому під час експлуатації зазначеного житлового будинку в зв'язку з упорядкуванням нумерації будинків, його нумерація змінилася з [ADDRESS] на [ADDRESS]. [INFO] її мати померла і після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі на житловий будинок [ADDRESS] та земельної частки (ПАЮ), яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Север» с. Дружба Костянтинівського району Донецької області. За життя, мати все майно спадкувала їй, своїй донці. В установлений законодавством строк вона звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. При оформленні документів на спадщину виявилось, що за своє життя її мати після закінчення будівництва не зареєструвала збудований житловий будинок та не отримала відповідного свідоцтва про право власності на нього. На теперішній час даний факт є перешкодою для реалізації свого набутого права на отримання спадщини від матері і визнання за нею права власності на спадкове майно. Визнання права власності необхідно їй для прийняття спадщини від матері [PERSON], яка померла [INFO], а також зареєструвати своє право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Позивач в судове засідання не з'явилася, її інтереси за довіреністю представляв [PERSON], який також не з'явився в судове засідання, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, вирішення справи залишила на розсуд суду. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, заяву про розгляд у його відсутності суду не надавав, тому суд розглядав справу у його відсутності. Дослідивши матеріали справи і надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що мати позивача по справі [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської міської ради Донецької області № 7131 від 15.04.1950 року (а.с. 8-9) отримала право особистої забудови земельної ділянки розміром 3000,0 кв.м. по [ADDRESS]. З метою виконання цього рішення 26 квітня 1950 року мати позивача по справі уклала договір на право будівництва будинку та безстрокове користування земельною ділянкою. Після отримання всієї дозвільної документації мати позивача по справі розпочала будівництво будинку, яке було закінчено в 1953 році. Під час експлуатації зазначеного житлового будинку в зв'язку з упорядкуванням нумерації будинків, змінилася його нумерація з [ADDRESS] на [ADDRESS], яка дійсна і на теперішній час. З технічного паспорту на будинок за адресою: [ADDRESS], вбачається, що матір'ю позивача по справі, у період часу з 1953 року по 1992 рік за зазначеною адресою були збудовані: житловий будинок під літерами «А, а, а1, кр» загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 41,3 кв.м., сарай під літерою «Бб» площею 44,8 кв.м., вбиральня під літерою «Г» площею 1,2 кв.м., сарай під літерою «Д» площею 9,7 кв.м., сарай під літерою «Л» площею 8,3 кв.м., душ під літерою «Н» площею 3,0 кв.м., літня кухня під літерою «В» площею 7,8 кв.м., сарай під літерою «Т» площею 7,2 кв.м., колодязь під літерою «к», h- 6 м., огородження під літерою «N» (а.с. 12-16). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення". Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Зазначеною постановою встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію об'єктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням Держбудом. На виконання цієї постанови місцеві органи влади розробили та затвердили, за погодженням Держбудом, Положення про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів недержавної власності, державними технічними комісіями. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Відповідно до п. 4 додатку № 1 Інструкції "Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР", затвердженою Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та погодженої Заступником Голови Верховного суду Української РСР 15 січня 1966 року (в редакції, чинній на час завершення будівництва), реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу провадилася бюро технічної інвентаризації на підставі договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачених постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 року "Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх". Факт реєстрації житлового будинку підтверджується вищезазначеними у рішенні суду документами. При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Оскільки [PERSON] померла [INFO] і на час відкриття спадщини, і до вступу в дію Цивільного кодексу України її донька [PERSON] вчинила дії щодо прийняття спадщини від своєї матері, до правовідносин, що виникли відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України застосовуються положення ЦК УРСР, що діяв в редакції 1963 року. Системний аналіз положень Розділу VII «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. За правилами ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Так, [INFO] [PERSON], мати позивача померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с. 10). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] та земельний пай, який перебуває у колективній власності сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Север» в с. Дружба Костянтинівського району Донецької області. Все своє майно [PERSON] спадкувала своїй донці [PERSON] В установленому законом порядку позивач [PERSON] спадкувала від матері зазначену вище земельну частку (пай) у землі, у зв'язку з чим 19.12.2001 року державним нотаріусом Нємиш Н.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с. 11). Спадщину у вигляді житлового будинку [ADDRESS] від померлої [PERSON] фактично прийняла її донька, позивач по справі, але в установленому законом порядку її не оформила. Вона продовжила проживати в спадковому будинку на правах власника і використовувала для власного проживання, здійснюючи володіння, користування та розпорядження своїм майном. Єдиним спадкоємцем за заповітом померлої [PERSON] є її донька [PERSON] (а.с. 27-29). Таким чином, суд вважає, що [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Згідно з а. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. З матеріалів справи вбачається, що постановою державного нотаріуса Дзержинської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Донецькій області Рижкова О.О. від 15.09.2015 року [PERSON] відмовлено в оформленні права на спадщину на спірний будинок (а.с. 22). Ураховуючи те, що позивачем втрачена можливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом, його вимоги про визнання права на спадщину підлягають судовому захисту. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії до державного нотаріуса звернувся саме [PERSON] в інтересах [PERSON], позивача по справі. Отже за вищенаведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги доведені в суді, а тому за позивачем необхідно визнати право власності на цей жилий будинок, задовольнив тим самим її позовні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved