Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

[INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, яким є право на земельну частку (пай) на території Осіївської сільської ради згідно сертифікату серії [NUMBER] виданого на підставі розпорядження Бершадської РДА від 04 квітня 1997 року №110. Будучи єдиним спадкоємцем на майно померлої за заповітом від 11.03.1981 року, [PERSON] прийняв спадщину відповідно до вимог ст. 549 ЦК Української РСР, який діяв на день відкриття спадщини, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Маючи намір оформити спадкове майно він виявив, що вищевказаний сертифікат було втрачено, про що опубліковано оголошення в газеті «Бершадський край» від 12.05.2017 року. Дану газету, разом з іншими документами, він надав до нотаріуса. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у зв'язку з тим, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу. Крім того, у змісті заповіту вказано, що [PERSON] заповіла [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями і все господарство. Позивач вказує, що своїм заповітом [PERSON] заповіла йому усе належне їй майно станом на 1981 року, однак не вказала у заповіті сертифікат, оскільки на час складання заповіту вона його не мала. Зміни у заповіт вона не внесла, так як померла того ж року, що й видано сертифікат. Крім того, при складанні заповіту невірно вказано букву у його прізвищі: замість [PERSON] вказано [PERSON]. Тому дані обставини потребують окремого тлумачення. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить витлумачити заповіт від 11 березня 1981 року, що посвідчено секретарем Осіївської сільської ради вказавши, що [PERSON] все належне їй на день смерті майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповіла [PERSON] та, в порядку спадкування за заповітом, визнати за ним право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії [NUMBER] виданого на підставі розпорядження Бершадської РДА від 04 квітня 1997 року №110 на ім'я [PERSON], яка померла [INFO] Позивач [PERSON], до початку розгляду справи по суті надав на адресу суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Представник відповідача - Осіївської сільської ради Бершадського району Вінницької області надав на адресу суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі представника сільської ради. Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом передбаченим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно - земельний пай розміром 2,44 в умовних кадастрових гектарах, що належав [PERSON] на підставі сертифікату про право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], що підтверджується довідкою відділу Держгеокадастру у Бершадському районі № 02-0.27-128/104/17 від 10.07.2017 року (а.с.15). Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном є спадкоємець за заповітом (а.с.12), що підтверджується довідкою № 347 від 10.05.2017 року, виданою Осіївською сільською радою Бершадського району (а.с.14). Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом позивач позбавлений можливості внаслідок того, що втрачений сертифікат на земельну частку (пай), який посвідчує право спадкодавиці на земельну частку (пай), що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 192/02-31 від 08.06.2017 року (а.с.6), а також відомостями про визнання недійсним втраченого сертифікату на земельний пай у друкованому ЗМІ «Бершадський край» (а.с.11). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 № 7, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 527 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Згідно статті 534 Цивільного кодексу УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 548 зазначеного кодексу, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. П.1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В п. 11 Постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", Пленум Верховного Суду України висловив наступну правову позицію, при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 16.05.2013 року ВССУ в Інформаційному листі № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" у п.3.5. було висловлено правову позицію з вирішення аналогічного питання, відповідно до якого, спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Оскільки у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено, суд вважає, що належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Своїм заповітом від 11.03.1981 року (а.с.12) [PERSON] заповіла позивачеві усе належне їй майно станом на 1981 року, однак не вказала у заповіті сертифікат, оскільки, як вказує позивач, на час складання заповіту вона його не мала. Зміни у заповіт вона не внесла, так як померла того ж року, що й видано сертифікат - 1997. Крім того, при складанні заповіту невірно вказано букву у прізвищі спадкоємця: замість [PERSON] вказано [PERSON]. Відповідно до ст. 202 ЦК України, одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, до яких належить і заповіт. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 213 ЦК України передбачає, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Відповідно до ч.4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому можуть належати у майбутньому. Приписами частини 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи. Враховуючи те, що згідно довідок Осійвської сільської ради №329 від 27.04.2017 року (а.с.13) та №347 від 10.05.2017 року (а.с.14), [PERSON] є єдиним спадкоємцем на майно померлої [PERSON], суд вважає, що дійсно заначаючи у своєму заповіті все господарство, остання мала на увазі усе належне їй на день смерті майно, а тому дійсно тлумачення заповіту у формі, яку просить позивач не змінити змісту заповіту, однак надасть можливість позивачеві належним чином оформити спадкове майно. Положення ч. 4 ст. 174 ЦПК України визначають, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких підстав, суд вважає позовні вимоги сторін обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved