Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

У травні 2014 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якій позивач вказав, що 09 січня 2013 р. відповідач взяв у нього в борг кошти у розмірі 13.100 гривень і зобов'язалася повернути їх до 09 лютого 2013 р. Крім того, 12 березня 2014 р. відповідач знову взяв у нього в борг кошти у розмірі 55.871 грн. і зобов'язався повернути їх в строк до 19 квітня 2014 р. Оскільки у подальшому [PERSON] відмовився повернути заборгованість у добровільному порядку, посилаючись на ст. ст. 1-2, 11, 15-16, 207, 509, 525-526, 530, 625-626, 1046-1047, 1049-1050 ЦК України, просить суд стягнути з нього на користь позивача 69.500,64 грн. боргу, а також судові витрати по справі. У червні 2014 р. відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання договорів позики від 09 січня 2013 р. та 12 березня 2014 р. недійсними. Заявник стверджує, що оспорювані договори позики були укладені ним у зв'язку з погрозою фізичного насильства з боку відповідача, що можуть підтвердити свідки. Тому відповідно до ст. ст. 203, 215, 1051 ЦК України їх слід визнати недійсними. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позов повністю, посилаючись на обставини, зазначені у заяві. Зустрічний позов не визнали повністю, бо викладені у ньому обставини не відповідають дійсності. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] у суді не визнали первісний позов повністю і пояснили, що боргові розписки 09.01.2013 р. та 12.03.2014 р. були складені відповідачем внаслідок застосування насильства позивачем. Тому договори позики потрібно визнати недійсними. Вони ж підтримали зустрічний позов повністю, посилаючись на обставини, зазначені у заяві. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову повністю із таких підстав. Як вбачається з вимог ЦК України: ст. 1046 - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. ст. 1047 - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні безспірно встановлено, що 09 січня 2013 р. відповідач [PERSON] взяв у [PERSON] в борг кошти у розмірі 13.100 гривень і зобов'язався повернути їх до 09 лютого 2013 р. Після спливу обумовленого терміну погашення заборгованості відповідач борг не повернув, хоча тоді ж, 09 січня 2013 р., [PERSON] склав розписку, в якій зазначив про наявність боргу перед позивачем у сумі 13.100 гривень та зобов'язався повернути їх до 09 лютого 2013 р. Окрім цього, 12 березня 2014 р. відповідач [PERSON] знову взяв у [PERSON] в борг кошти у розмірі 55.871 грн. і зобов'язався повернути їх в строк до 19 квітня 2014 р. Після спливу обумовленого терміну погашення заборгованості відповідач вказаний борг не повернув, хоча 12 березня 2014 р. [PERSON] склав розписку про наявність боргу у сумі 55.871 грн. і зобов'язався повернути їх до 19 квітня 2014 р. Вище згадані обставини підтверджуються поясненнями сторін, оригіналами розписок відповідача від 09 січня 2013 р. та 12 березня 2014 р., іншими матеріалами справи. Таким чином, у судовому засіданні достовірно встановлено, що на підставі вказаної угоди відповідач одержав від позивача 68.971 гривень, але в обумовлений сторонами термін борг заявникові не повернув. Суд вважає, що заявник також обґрунтовано вимагає стягнути 3% річних від суми боргу, бо відповідно вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому первісний позов підлягає задоволенню в обумовленому судом обсязі. В той же час підстав для задоволення зустрічного позову суд не вбачає з таких міркувань. Згідно положенням: ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідач [PERSON] не оспорює дійсність наданих позивачем оригіналів розписок від 09.01.2013 р. та від 12.03.2014 р. про одержання позик. Тому суд вважає за потрібне вважати їх належним та допустимим доказом у справі. В той же час у зустрічному позові [PERSON] стверджує, що оспорювані договори позики були укладені внаслідок застосування насильства [PERSON] У першому випадку той начебто відібрав статутні документи підприємств, що належать відповідачеві, а також його особисті документи та документи про діяльність фізичної особи - підприємця і погрожував заблокувати господарську діяльність, якщо [PERSON] не надасть боргової розписки. Суд критично відноситься до тверджень позивача за зустрічним позовом, оскільки під час допиту його як свідка у судовому засіданні з дотриманням положень ст. 62 ЦПК України [PERSON] пояснив, що мав фінансові зобов'язання перед [PERSON] у зв'язку зі спільним веденням підприємницької діяльності. Тому заборгував позивачеві 13.100 грн. із оборотних коштів ТОВ "Покрівельна компанія". У подальшому він повернув борг, але не грошима, а товаром: віддав рулон мембрани приблизно такої ж вартості як сума заборгованості. До того ж [PERSON] не зміг пояснити у суді, чому ж він не повернув чи не знищив власну розписку у випадку сплати боргу. [PERSON] підтвердив факт спільного ведення підприємницької діяльності з [PERSON], проте заперечив повернення боргу товаром. Вказав, що через їхнє спільне ТОВ "Покрівельна компанія" пройшла значна кількість рулонів мембран, але це не було пов'язано з поверненням заборгованості. Насправді вказаний товар був використаний у виробничій діяльності товариства. У другому випадку [PERSON] в зустрічному позові стверджував, що [PERSON] вивіз його в ліс на автомобілі, де погрожував фізичною розправою та стріляв з пістолета у землю поблизу нього. Через два дні потому він примусив його написати розписку про наявність боргу. Суд критично відноситься до тверджень позивача за зустрічним позовом, оскільки під час допиту його як свідка у судовому засіданні з дотриманням положень ст. 62 ЦПК України [PERSON] пояснив, що мав фінансові зобов'язання перед [PERSON] у зв'язку зі спільним веденням підприємницької діяльності. Тому заборгував позивачеві 51.000 грн. із оборотних коштів ТОВ "Покрівельна компанія". У подальшому він повернув борг, але не грошима, а товаром: віддав 48 банок шовного клею та рулон мембрани приблизно такої ж вартості як сума заборгованості. До того ж [PERSON] не зміг пояснити у суді, чому ж він знову не повернув чи не знищив власну розписку у випадку сплати боргу. [PERSON], підтвердивши у судовому засіданні факт спільного ведення підприємницької діяльності з [PERSON], заперечив твердження позивача за зустрічним позовом про повернення боргу товаром. Вказав, що через їхнє спільне ТОВ "Покрівельна компанія" пройшла значна кількість як шовного клею, так і мембран, але це не було пов'язано з поверненням заборгованості. Насправді цей товар був використаний у виробничій діяльності товариства. Свідок [PERSON] підтвердив у суді, що у січні 2013 р. [PERSON] розповів йому про вимагання грошей [PERSON] за якийсь матеріал та погрози. У березні 2014 р. [PERSON] знову приїхав до нього наляканий і розповів, що у нього вимагають гроші у сумі близько 30-70 тис. грн., погрожують. Казав, начебто стріляли у землю. Зі слів [PERSON] він зрозумів, що це стосувалось спільної бізнесової діяльності сторін. Свідок [PERSON] пояснив у суді, що у березні 2014 р. він через вікно побачив як [PERSON] сів до автомобіля [PERSON] Приблизно через 1,5-2 години [PERSON] повернувся додому і розповів, що [PERSON] вивіз його в ліс, де погрожував розправою, демонструючи зброю. Що стосується шовного клею і рулонів мембрани, то ці товари використовуються у виробничій діяльності сторін. Тому він систематично приймав участь у вантажно-розвантажувальних роботах при їх доставці до місць зберігання та використання. Таким чином, в обох випадках єдиним первісним джерелом інформації про начебто застосоване насильство [PERSON] є пояснення [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON] не були очевидцями вказаних позивачем за зустрічним позовом подій, а дізналися про них від нього особисто. Тому суд не може у даному випадку погодитися з позицією [PERSON], що він вправі заперечувати договори позики та посилатися на показання зазначених свідків з приводу застосування насильства. Адже вказані свідки нічого не знали про боргові розписки та не були очевидцями інших подій, з якими позивач за зустрічним позовом пов'язує недійсність оспорюваних угод. Стверджуючи, що договори позики були укладені під впливом насильства, [PERSON] одночасно підтвердив у суді, що ніяких документів про передачу рулону мембрани у першому випадку та 40 банок шовного клею і рулону мембрани у другому випадку сторони не оформляли, хоча це стосувалось виробничої діяльності спільного товариства і загальна вартість товарів становила значну суму. [PERSON] також не зміг пояснити у суді, чому він не звернувся до правоохоронних органів відразу ж після першої, або другої події. [PERSON] підтвердив у суді, що у заявах до компетентних органів про втрату особистих документів, котрі начебто відібрав у нього [PERSON], він не повідомляв про причетність до цієї події [PERSON] Із наданої його представником копії заяви до міліції про застосування до [PERSON] насильства вбачається, що вона була подана після надходження до суду первісного позову [PERSON] В той же час [PERSON] надав до суду копію рішення міліції з приводу його особистого звернення 28.04.2014 р., бо [PERSON] погрожував йому по телефону розправою. Ураховуючи наведене, у зустрічному позові слід відмовити повністю. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір", ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України судовий збір у сумі 695,01 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved