Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернуся до суду з позовом до [PERSON], в якому просива визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.11.2016 року та свідоцтва про право на спадщину від 27.11.2017 року він є власником квартири [ADDRESS]. [PERSON], який є колишнім чоловіком його донькиі, зареєстрований у квартирі, але більше 3 років за місцем реєстрації не проживає та не з'являється. Позивач просить суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: мікрорайон [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. [PERSON] в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Про стягнення судових витрат не клопотав. Відповідач [PERSON] до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Заяв про відкладання розгляду справи від нього не надходило. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 листопада 2006 року та свідоцтва про право на спадщину від 27.11.2017 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно довідки ( акту обстеження), складеного депутатом Красноградської міської ради Позняком В.А., 21.07.2018 року, за адресою: мікрорайон [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], але фактично [PERSON] у вказаній квартирі не проживає останні 2 роки. Відповідно до положень ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член власника сім"ї втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В правових позиціях, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від.12.04.1985 року з наступними змінами "Про деякі питання,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є її відсутність в житловому приміщенні протягом року без поважних причин . Із змісту позову вбачається, що [PERSON] не проживає в спірному приміщенні з власної волі, його речі за місцем проживання відсутні, а позов пред'явлено до суду у липні 2018 року. Відповідач не проживає у квартирі позивача тривалий час з 2015 року з власної волі, а своєю реєстрацією у житлі порушує права позивача як власника на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. Щодо вимог позивача про зобов'язання зняти відповідача з реєстраційного обліку, то суд вважає ці вимоги передчасними, оскільки за вимогами ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року N 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органами реєстрації, зокрема, на підставі остаточного рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, а тому в даному випадку вирішення цього питання взагалі не потребує судового втручання і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial