Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 10 квітня 2018 року у розмірі 157258,22 грн та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 02 грудня 2020 року між ПАТ «Ідея Банк» (правонаступником якого є позивач) та відповідачем укладено кредитний договір. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Відповідачем умови договору не виконувались, внаслідок чого утворилась заборгованість у спірному розмірі, яку позивач просить стягнути з відповідача. Відтак, у відповідності до ст. ст. 549, 1048, 1050, 1054 ЦК України та умов договору, просить позов задовольнити повністю. Разом із тим, просить вирішити питання про розподіл судових витрат, згідно з ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідачем подано відзив на позов, який містить заперечення на нього. Наводить аргументи про те, що умови кредитного договору про стягнення комісії (плати за обслуговування кредиту банку) є несправедливою умовою, яка суперечить Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів», а тому у такій слід відмовити. Заборгованість за тілом кредиту не підтверджена первинними бухгалтерськими документами, а тому підлягає відмові. Щодо заборгованості за відсотками, то його розмір не підтверджено доказами, що є підставою для відмови у їх стягненні. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, яка містить наступні пояснення. Наводить дані про те, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Відповідачем спочувалась заборгованість за укладеним договором. Відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів», адже позов не стосується порядку надання споживачеві інформації про умови кредитування. Відсотки нараховані з дотримання умов кредитного договору та з урахування платежів, які проведені відповідачем на виконання умов цього договору. Розмір заборгованості підтверджено належними доказами, які оформлені первісним кредитором. Просить позов задовольнити повністю. Разом із тим, позивачем подано до суду письмові заперечення, які містять аргументи аналогічні викладеним у відзиві на позов. Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив. Наводить аргументи про те, що виписка по рахунку підписана представником позивача, а не уповноваженою особою, яка здійснювала таку операцію, а тому така не може бути доказом у справі. Позов про визнання кредитного договору не дійсним не є підставою для не врахування інтересів відповідача у цій справі. Просить у позові відмовити. 27 вересня 2021 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін у справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 29 вересня 2021 року на адресу суду надійшли клопотання від позивача про розгляд справи у відсутності представника. Просить повністю задовольнити позовні вимоги та у разі неявки відповідача без поважних причин не заперечує проти заочного вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, подав відзив та заперечення на відповідь на відзив, а відтак, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 10 квітня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z62.00606.003840578. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит на поточні потреби у розмірі 82751,00 грн. Кредит надано строк на 36 місяців та зі сплатою змінювальної процентної ставки у розмірі 15 %. Позичальник (відповідач у справі) сплачує банку плату за обслуговування кредиту щомісячно у терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, який містить в умовах договору. До укладення кредитного договору відповідачу надано інформацію про споживчий кредит, що підтверджено паспортом споживчого кредиту від 10 квітня 2018 року, який підписаний відповідачем. Позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», що підтверджено договором факторингу від 02 грудня 2020 року № 12/89, зокрема за спірним кредитним договором. Таким чином, між сторонами склались кредитні правовідносини, які регулюються параграфом 2 (кредит) глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, кредитодавець взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором виконав та надав грошові кошти відповідачу. Тобто виконав зі своєї сторони умови договору, у відповідності до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України. Щодо виконання зобов`язань за кредитним договором із сторони відповідача, то останній ухиляється від їх виконання. Так, відповідно до розрахунку, який наданий позивачем, заборгованість відповідача становить у розмірі 157258,22 грн, з яких: 71086,74 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 26982,59 грн - заборгованість за відсотками, 59188,89 грн заборгованість за комісіями. Будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано, такий не оскаржувався, а відтак є чинним, а тому приймається судом до уваги. Щодо доводів відповідача про відсутність належного доказу щодо розмірі заборгованості, суд прийшов до наступного. Розмір заборгованості відповідача перед позивачем підтверджено довідкою-розрахунком заборгованості [PERSON] станом на 02 грудня 2020 року та випискою по рахунку відповідача за період з 01 січня 2000 року по 25 липня 2021 року, проведеними уповноваженою особою Акціонерного товариства «Ідея Банк» /арк. спр. 19-20/. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» визначено, що відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно з дотриманням вимог цього Закону обирає форми його організації: введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером; користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи; ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або підприємством, суб`єктом підприємницької діяльності, самозайнятою особою, що провадять діяльність у сфері бухгалтерського обліку та/або аудиторської діяльності; самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. Згідно п.п. 57, 59 Положення «Про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління НБУ 04.07.2018 року №75 (далі - Положення) інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: 1) особові рахунки та виписки з них; 2) аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; 3) книги реєстрації відкритих рахунків; 4) оборотно-сальдовий баланс/оборотно- сальдову відомість. Відповідно до п. 62 вказаного вище Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Враховуючи наведені положення нормативно-правових атків, суд прийшов до переконання про те, що виписка по картковому рахунку разом із довідкою-розрахунком заборгованості є належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості відповідача за спірним кредитним договором. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року № 200/5647/18. Таким чином, суд критично оцінює доводи відповідача про відсутність первинних документів із зазначенням посадової особи, відповідальної за здійснення операції і правильність їх оформлення, адже відповідачем жодних доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано, що уповноважений представник банку не мав права здійснювати формування таких документів. Разом із тим, суд критично оцінює аргументи відповідача про те, що такі документи підписаною представником позивача, адже суперечить вище встановленим обставинам судом. Натомість представником позивача завірено копії доказів у відповідності до вимог ст. 95 ЦПК України. Щодо заборгованості по комісії за обслуговування кредиту, суд прийшов до наступного. Згідно статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно частини першої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до п. 1.10 кредитного договору від 10 квітня 2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Тобто, оспорюваним пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування". При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів. Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання про те, що відповідачу було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним. Аналогічна правова позиція викладено у постанові Верховного суду від 01 квітня 2020 року № 583/3343/19. Повертаючись до матеріалів справи суд прийшов до переконання про те, що відповідач не довів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України про визнання умови договору про встановлення плати за обслуговування кредиту (п. 1.10 договору) недійсною у судовому порядку, а тому така дійсна, не оскаржена, чинна на момент постановлення цього рішення. Таким чином, суд критично оцінює доводи з цього питання, адже такі не доведені у відповідності до вимог цивільного-процесуального законодавства. Враховуючи наведене вище, суд прийшов висновку, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконав, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором кредиту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та становлять у розмірі 157258,22 грн, а відтак позов необхідно задовольнити повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 2358,87 грн, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 2358,87 грн.

Outcome: approved