Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

У березні 2015 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15 квітня 2008 між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №02-08-зп/50. Відповідно до умов даного договору позивач надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти у розмірі 80\~000,00 доларів США з розрахунку 11,2% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до 14 квітня 2013 року. З метою забезпечення виконання грошового зобовязання за кредитним договором іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки від 15 квітня 2008 року передав у іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1499га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Шевченка, 26, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №892. Відповідач в порушення умов договору кредиту і забезпечення належним чином свої зобов`язання по поверненню коштів не виконував, в результаті чого утворилась заборгованість, розмір якої станом на 27 січня 2015 року становить 105\~850,10 дол. США та 4\~796\~346, 06 грн., з яких: сума простроченої заборгованості по кредиту 63\~992,00 дол. США, сума строкової заборгованості за відсотками 556, 73 дол. США, сума простроченої заборгованості за відсотками 41\~301, 37 дол. США, сума простроченої заборгованості за комісіями 31\~633, 60 грн, пеня 4\~764\~712, 46 грн. Тому позивач звернувся до суду з даною заявою. Враховуючи викладене, позичав АТ «Банк«Фінанси та Кредит» просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №02-08-Зп/50 від 15 квітня 2008 року в сумі 6 479\~320 грн 31 коп( з них: сума простроченої заборгованості по кредиту 63\~992,00 дол. США, сума строкової заборгованості за відсотками 556, 73 дол. США, сума простроченої заборгованості за відсотками 41\~301, 37 дол. США, сума простроченої заборгованості за комісіями 31\~633, 60 грн, пеня 4\~764\~712, 46 грн) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - земельну ділянку площею 0,1499 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Шевченка, 26, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, шляхом визнання права власності на нього за [PERSON] акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м.Київ, вул. Артема, 60, код ЄДРПОУ 09807856) за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні , не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; стягнути з відповідачів судовий збір. У судове засідання представник позивача не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання відповідачі не з`явилися. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню часково, виходячи із наступного. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що 15 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є АТ «Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №02-08-Зп/50. Відповідно до умов п. 2.1 договору банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 80\~000,00 дол. США з оплатою по процентній ставці 11,2 % річних. Згідно умов п. 5. договору забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є договір іпотеки. Відповідно до умов п. 3.2. кредитного договору позичальник зобовязався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 14 квітня 2013 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобовязався щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 1\~334 дол. США згідно графіка зниження розміру заборгованості Згідно п.п. 4.1., 4.3, 4.4 договору позичальник зобовязався сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами у валюті кредиту про процентній ставці 11,2% річних до 10 числа кожного календарного місяця включно. Позичальник сплачує проценти за останній звітний період не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного в п. 3.2. цього договору. Пунктом 4.7 кредитного договору передбачено обовязок позичальника сплачувати щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 767, 60 грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць шляхом зарахування відповідної суми на поточний рахунок. Зазначена у цьому пункті договору комісійна винагорода банка сплачується позичальником щомісячно за весь період до момен6та повного виконання позичальником зобовязань по поверненню отриманих кредитних ресурсів. Згідно п. 6.1 кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6, 4.7, 4.8 цього договору. А також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобовязання сплатити проценти за весь період фактичного користування кредитними ресурсами. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №02-08-Зп/50 станом на 27 січня 2015 року становить 6\~479\~320 грн 31 коп, з яких: сума простроченої заборгованості по кредиту 63\~992,00 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ(з розрахунку станом на 27 січня 2015 року 1 дол. США = 15, 8996 грн) еквівалентно 1\~017\~447, 20 грн, сума строкової заборгованості за відсотками 556, 73 дол. США., що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 8\~851, 78 грн, сума простроченої заборгованості за відсотками 41\~301, 37 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 656\~675, 26 грн, сума простроченої заборгованості за комісіями 31\~633, 60 грн, пеня 4\~764\~712, 46 грн. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2011 року у цивільній справі №2-5396/10 стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Фінанси та Кредит» загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 1\~025\~287, 33 грн, судовий збір у розмірі 1700 грн та витрати на ІТЗ у розмірі 120 грн. Суд, проаналізувавши зміст відносини, які виникли між сторонами приходить до в висновку, що вони підпадають під регулювання ст.ст.\~546-559, 1054-1056-1 ЦК України (Кредит). Частина перша\~статті 202 ЦК України\~визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За правилами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.\~ Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. 15 квітня 2008 року з метою забезпечення умов кредитного договору №02-08-Зп/50 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений іпотечний договір б/н, відповідно до умов якого предметом іпотеки за цим договором є земельна ділянка площею 0,1499га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Шевченка, 26, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 15 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №893. Згідно п.6 іпотечного договору предмет іпотеки передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором №02-08-За/50 від 15 квітня 2008 року, а також сплати процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 11,2% річних, а також комісійної винагороди за кредитним договором, неустойки за цим договором або за кредитним договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих про строчкою платежів за кредитним договором, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог. Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі державного акту від 27 червня 2003 року(серія РЗ №289351) на право власності на земельну ділянку, виданого вузівською сільською радою народних депутатів та зареєстрованого в реєстрі за №1517/42478 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки набуто [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 65 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до положень ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення ст. 578 ЦК України, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. Для укладення договору іпотеки [PERSON] надавала нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку спільного майна, як його співвласник (а.с.18). Правила ст. 546 ЦК України встановлюють, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Вимогами ч. 1 ст. 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до припинення дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності. Зі звіту судового експерта ТОВ «Судова незалежна експертиза України» про оцінку предмету іпотеки вбачається, що станом на 29 жовтня 2015 року ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1499га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Шевченка, 26, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, складає 18\~157 дол. США, що еквівалентно 415 614 грн. Відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про іпотеку» іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього закону. За правилами ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: для іпотекодавця та іпотекодержателя юридичних осіб відомості про найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в єдиному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців, для громадян України прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків та інших обовязкових платежів; зміст та розмір основного зобовязання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобовязання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність. За правилами ст. 1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотечним боргом є основне зобовязання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.\~ Внаслідок укладеного договору іпотеки [PERSON], яким на праві власності належать передана в іпотеку земельна ділянка, було здійснено забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором перед ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є АТ «Банк «Фінанси та Кредит». З викладеного вбачається, що банк належним чином виконав свої зобовязання за умовами кредитного договору № 02-08-Зп/50 від 15 квітня 2008 року. На адресу\~[PERSON] та [PERSON] АТ «Банк«Фінанси та Кредит» направляв досудову вимогу щодо порушення основного зобовязання та іпотечного договору та повідомлено, що в разі непогашення простроченої заборгованості банком буде ініційовано примусове стягнення заборгованості за кредитом у судовому порядку шляхом звернення стягнення на заставне майно. За правилами ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Банк виконав свої обовязки, передбачені вимогами чинного законодавства, щодо надсилання боржнику та іпотекодавцю, який є відмінним від боржника, письмових вимог про погашення заборгованості, у разі невиконання яких банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] у встановлений банком строк свої зобовязання за договором, викладені у вимогах, не виконав. За правилами ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. За вимогами ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Вимоги ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Якщо предметом іпотеки є два або більше обєкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до вимог п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником чи іпотекодавцем порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателю на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Разом із тим ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). При цьому правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (або застереження в іпотечному договорі). Отже, наведеними вище нормами законодавства не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Пункт 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.» Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Зі звіту судового експерта ТОВ «Судова незалежна експертиза України» про оцінку предмету іпотеки вбачається, що станом на 29 жовтня 2015 року ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1499га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Шевченка, 26, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, складає 18\~157 дол. США, що еквівалентно 415 614 грн. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавия (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавию, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). У зв'язку з тим, що банк належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором, а [PERSON]\~порушив своє зобовязання, яке забезпечене іпотекою, а також враховуючи, що банк з дотриманням вимог чинного законодавства надсилав позичальнику досудову вимогу про усунення порушень кредитного договору, у АТ\~«Банк«Фінанси та Кредит»\~виникло законне право задовольнити свої вимоги та захистити порушене право за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки. З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість [PERSON] перед АТ\~«Банк«Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 02-08-Зп/50 від 15 квітня 2008 року становить 6\~479 320 грн. 31 коп. Разом з тим, положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених "Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків,та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так, за рішенням суду розмір неустойки може бути зменшений за наявності кількох умов: а) якщо розмір неустойки значно перевищує розмір заподіяних невиконанням зобов'язання збитків; б) за наявності інших обставин, що мають істотне значення, питання про які вирішується на підставі аналізу обставин, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причини невиконання або неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов'язання, негайного добровільного усунення винною особою порушення та його наслідків. Виходячи з наданого [PERSON] акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" розрахунку заборгованості за період дії кредитного договору, позивачем нарахована неустойка за прострочення погашення основного боргу за кредитом, в сумі 4\~764 712 грн. Разом з тим, з урахування норм чинного законодавства, яке регулює питання застосування заходів цивільно-правової відповідальності, суд приходить до висновку про наявність підстав застосування положень ч. 3 ст. 551\~Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з чим, заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] пені підлягають задоволенню частково, тому суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON], як боржника, нараховану позивачем пеню в сумі 1\~017\~447,20 грн., оскільки сума нарахованої пені, яка визначена позивачем в сумі 4\~764 712 грн. 46 коп, значно перевищує розмір завданих позивачу збитків, тому підлягає зменшенню до розміру, що не перевищує суми заборгованості по основному боргу. Зважаючи на вищенаведене, за [PERSON] рахується заборгованість за кредитним договором №02-08-Зп/50 2\~732 055 грн 04 коп, з яких: сума простроченої заборгованості по кредиту 63\~992,00 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ(з розрахунку станом на 27 січня 2015 року 1 дол. США = 15, 8996 грн) еквівалентно 1\~017\~447, 20 грн, сума строкової заборгованості за відсотками 556, 73 дол. США., що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 8\~851, 78 грн, сума простроченої заборгованості за відсотками 41\~301, 37 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 656\~675, 26 грн, сума простроченої заборгованості за комісіями 31\~633, 60 грн, пеня 1\~017\~447,20 грн. Вартість предмета іпотеки - земельної ділянки площею 0,1499га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бузова, вул. Шевченка, 26, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, згідно звіту ТОВ «Судова незалежна експертиза» складає 18\~157 дол. США, що еквівалентно 415 614 грн. Оскільки вартість предмета іпотеки не перевищує розміру заборгованості\~[PERSON] \~перед АТ\~«Банк«Фінанси та Кредит», суд вважає за можливе задовольнити вимогу АТ\~«Банк«Фінанси та Кредит»\~та звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 15 квітня 2008 року. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні частково, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов відлягає задоволенню частково. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підтвердження своїх витрат представник позивача надав платіжний документ за №9032 від 18 лютого 2015 року. Тому позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача судового збору у розмірі 243,60 грн підлягають задоволенню.

Outcome: partial