Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

[PERSON] у січні 2019 року звернулася до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову, зазначила, що з дня народження сина [PERSON] і до теперішнього часу дитина проживає разом з матір`ю. Під час мешкання відповідача разом з нею та сином [PERSON] влаштовував сварки, погрожував побиттям, морально принижував її, висловлювався нецензурною лайкою у присутності малолітнього сина. Зазначила, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання сина. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2019 року було відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за загальними правилами позовного провадження. В судовому засіданні позивач та її представники [PERSON] , [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представники [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість. Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в особі її органу опіки та піклування не заперечували проти задоволення позову. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації до суду не з`явився, направив до суду заяви у яких просить суд провести засідання у відсутності їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та його представників, відповідача та його представників, представника Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в особі її органу опіки та піклування, допитавши свідка [PERSON] , дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є рідним сином відповідача по справі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії: [NUMBER] виданим Відділом реєстрації державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва ( а.с. 4 т.1). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі "Мамчур проти України" (заява N 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позивачка, звертаючись до суду з позовом, посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не займається вихованням дитини, не надає належного матеріального утримання, не цікавиться життям сина, не спілкується з ним. Проте, наведені позивачем обставини, спростовуються поясненнями відповідача та матеріалами справи. Так, на позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання сина. Проте, як вбачається з довідки-розрахунку головного державного виконавця Святошинського РВДВС м. Київ від 05.03.2019 року, заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , станом на [INFO] відсутня (а.с. 79 т.1). Окрім того, суд не бере до уваги доводи позивача щодо вчинення [PERSON] розпусних дій відносно його малолітнього сина [PERSON] , оскільки постановою про закриття кримінальної справи від 01.06.2019 року слідчого Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві Козачука М.І. кримінальне провадження, відомості про яке, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018160500007043 від 17.10.2018 року було закрито у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 168-169 т.1). Натомість, як вбачається з висновку експертного дослідження від 21.05.2019 року Київського наукового-дослідного експертно-криміналістичного центру, у [PERSON] не містяться перепони та суттєвий негативний вплив на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 132-139 т.1). За результатами оцінки наданих сторонами доказів і їх особистих пояснень в судовому засіданні суд дійшов до висновку, що відсутність спілкування батька з сином і неприйняття у повній мірі ним участі у його вихованні викликано кількома причинами, основною з яких є складні відносини, які склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ і звинувачень. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виявляв інтерес до дитини, оскільки неодноразово просив позивача визначити час та порядок спілкування з дитиною, про що свідчить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2018 року, яким відповідачу було усунуто перешкоди у спілкування з сином [PERSON] та визначено спосіб батька у спілкуванні та вихованні сина (а.с. 61-65). При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у її вихованні. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Стаття 19 СК України встановлює, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed