Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до Міністерства внутрішніх справ України з вимогами про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства внутрішніх справ України від 10.03.2021 року № 190, яким [PERSON] відмовлено у призначенні на посаду директора Державної установи «Центр інфраструктури та технології Міністерства внутрішніх справ України» та зобов`язати уповноважених осіб Міністерства внутрішніх справ України розглянути заяву [PERSON] про призначення на посаду директора Державної установи «Центр інфраструктури та технології Міністерства внутрішніх справ України» від 27.01.2021 р. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 27.01.2021 року він звернувся до Міністерства внутрішніх справ України із заявою про призначення його на посаду директора Державної установи «Центр інфраструктури та технології Міністерства внутрішніх справ України», у зв`язку з наявністю вакантної посади. На виконання вимог ЗУ «Про очищення влади» [PERSON] подав заяву про проведення перевірки, де надав згоду на проведення перевірки та повідомив, що відповідно до ст. 4, 6 Закону - заборони, передбачені ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону щодо нього не застосовуються. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10.03.2021 № 190 «Про відмову у призначенні» позивачу було відмовлено у призначенні на посаду директора Державної установи «Центр інфраструктури та технології Міністерства внутрішніх справ України» у зв`язку з виявленням факту належності [PERSON] до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони передбачені ч. 3 ст. 1 Закону, на основі критеріїв, визначених п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону. Отже, позивач вражає, що оскаржуваний наказ порушує право його на вільну працю та гарантії на рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Представник відповідача МВС України Щепанський А.М., подав до суду заяву про застосування позовної давності, обґрунтовуючи тим, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, має застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду, який обчислюється від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача зазначає, що не є поважними причини пропуску строку звернення до суду за захистом своїх прав твердження позивача про те, він двічі намагався реалізувати своє право на захист шляхом подання позовної заяви до Окружного адміністративного суду м.Києва та до Солом`янського районного суду м.Києва. Також представником відповідача 12.08.2021 року до суду була подана заява про закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, адже предметом спору є прийняття позивача на публічну службу на посаду директора ДП «Центр інфраструктури і технології Міністерства внутрішніх справ України». А тому, представник відповідача вважає, що даний спір потрібно вирішувати за правилами адміністративного судочинства, відповідно до п. 2 ст. 19 КАС України, адже юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у справах з приводу прийняття громадян на державну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Відзив на позовну заяву представник відповідача до суду не подав. 29.06.2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Під час розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказує, що позовна заява є необґрунтованою та безпідставною, а наведені у ньому відомості та докази такими, що належним чином непідтверджені та недоведені. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.03.2021 року позивачу відмовлено у відкриття провадження в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу від 10.03.2021 № 190, яким відмовлено в призначенні на посаду директора Державної установи «Центр інфраструктури та технології Міністерства внутрішніх справ України», згідно з п. 1 ч.1 ст. 170 КАС України, позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, і спір належить до юрисдикції місцевих судів за правилами цивільного судочинства. З огляду на вище викладене, суд вважає, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі є безпідставним, та таким, що не містить вмотивованих доводів. Згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини 1, 2, 4, 6, 7 статті 43 Конституції України). Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, установлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями статтей 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України. Згідно ст. 22 КЗпП України, забороняється необгрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Надані суду документи свідчать про те, що 27.01.2021 року [PERSON] , у зв`язку з наявністю вакантної посади, звернувся до Міністерства внутрішніх справ України із заявою про призначення його на посаду директора Державної установи «Центр інфраструктури та технології Міністерства внутрішніх справ України». На виконання вимог Закону України «Про очищення влади» [PERSON] подав заяву про проведення перевірки, де надав згоду на проведення перевірки та повідомив, що відповідно до ст. 4, 6 Закону - заборони, передбачені ч. 3 або ч. 4 ст. 1 Закону щодо нього не застосовуються. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10.03.2021 року № 190 «Про відмову у призначенні» позивачу було відмовлено у призначенні на посаду директора Державної установи «Центр інфраструктури та технології Міністерства внутрішніх справ України» у зв`язку з виявленням факту належності [PERSON] до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони передбачені ч. 3 ст. 1 Закону, на основі критеріїв, визначених п. 8 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про очищення влади». Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25.02.2010 по 22.04.2014 керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Тобто, підставою для відмови [PERSON] у призначенні на посаду директора ДП «Центр інфраструктури та технології Міністерства внутрішніх справ» відповідач мотивує тим, що позивач в період з 25.11.2005 року по 27.10.2014 року проходив службу на посаді заступника начальника УМВС України в Херсонській області, тобто заступника керівника територіального органу МВС України. Заборона перебування на певних посадах, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, визначеної як один із принципів очищення влади (частина друга статті 1 Закону України "Про очищення влади"), що вказує на ігнорування принципу індивідуального підходу при притягненні особи до юридичної відповідальності, та порушує частину другу статті 61 Конституції України. Крім того, приписами Закону України "Про очищення влади" встановлюється зворотна дія закону всупереч вимогам статті 58 Конституції України, оскільки вступаючи на публічну службу, особа не знала і не могла знати, що лише перебування на конкретній посаді у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для юридичної відповідальності у вигляді заборони обіймати певні посади в органах державної влади та місцевого самоврядування протягом 10 років. При цьому суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні від 19.10.2019 у справі "Полях та інші проти України", в якій Суд зазначив, що заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію, ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів [PERSON] , не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію. Ключовим у позиції Європейського Суду з прав людини у рішенні по справі "Полях та інші проти України" є висновок про те, що у цій справі поведінка заявників, за яку до них були застосовані заходи, передбачені Законом "Про очищення влади", не кваліфікувалася як "кримінальна" відповідно до національного законодавства та не була аналогічна будь-якій формі кримінальної поведінки: вона полягала у тому, що вони обіймали свої посади, коли при владі був Президент [PERSON] . Відтак, не було доведено, що втручання щодо будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві, у зв`язку із чим Суд у згаданому рішенні визнав порушення статті 8 Конвенції щодо заявників. Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України "Про очищення влади" до осіб, які у певний період перебували на окремих посадах державної служби без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів правління [PERSON] , суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без урахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями, застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан [PERSON] обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції, передбачені Законом "Про очищення влади" заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан [PERSON] став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана [PERSON] . Разом з тим, в ході розгляду справи відповідачем не надано доказів які б у свою чергу спростовували доводи позивача про порушення його прав на вільну працю та гарантії на рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а сам факт проходження ним служби на посаді заступника начальника Управління МВС України в Херсонській області з 25.11.2005 по 27.10.2014 не може бути підставою для відмови позивачу у призначенні на обрану ним посаду. Також, представник позивача у позовній заяві заявляє клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду, у зв`язку з поважністю причин пропуску, та вказує, що двічі позивач двічі намагався реалізувати своє право на право на захист своїх порушених трудових прав, та долучив до матеріалів справи відповідно докази, такі як ухвала Окружного адміністративного суду м.Києва з Єдиного державного реєстру судових рішень та копії матеріалів заяви із звернення до Солом`янського районного суду м.Києва. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 234 КЗпП визначає, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Оцінивши надані стороною докази, суд приходить до висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення з позовом до суду. Суд не вбачає вини позивача у пропущенні строку звернення до суду, оскільки у позивач намагався реалізувати своє право на захист починаючи з дня звернення із адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва. З огляду на зазначене, клопотання представника відповідача про застосування позовної давності у відповідності до ч. 1 ст. 258 ЦК України, суд відхиляє. Відповідно, до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними та скасування наказу, доведеними та такими, що підлягають задоволенню частково. Адже, позовна вимога про допущення рішення до негайного виконання не відповідає приписам ст. 430 ЦПК України. Оскільки при поданні позову до суду позивач відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від його сплати, згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 1816 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial