Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із указаним позовом, в обґрунтування вимог за яким зазначила, що із 22.11.2004 року вона почала працювати машиністом каналізаційно-насосного цеху Комунального підприємства «Житомирське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», у подальшому перейменованого на КП «Житомирводоканал» Житомирської міської ради, 15.01.2021 року позивача переведено на посаду машиніста насосних установок по другому розряду КНС, цеху каналізаційно-насосних станцій. У подальшому 23.02.2021 року [PERSON] ознайомлено з попередженням про звільнення із займаної посади, де причиною звільнення зазначено зміна організаційної структури підприємства, а 30.04.2021 року звільнено у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. У день видачі трудової книжки позивача повідомили, що вона продовжить працювати на посаді машиніста насосних установок каналізаційно-насосної станції «Завод станків автоматів». У зв`язку із цим [PERSON] були підписані два строкових трудових договорів, строк дії кожного становив один місяць, та 30.06.2021 року позивачу в усній формі повідомили, що продовжувати договір із нею не будуть. Отже, на переконання [PERSON] , фактичні трудові відносини сторін припинились лише 30.06.2021 року. За змістом позову, відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення, а також не видав копію наказу про звільнення. Крім цього, КП «Житомирводоканал» Житомирської міської ради при повторному «звільненні» [PERSON] 30.06.2021 року повинно було керуватись ст. 40 КЗпП України і здійснити всі передбачені законом процедури, чого однак не було зроблено. Позивач вважає, що найкращим способом відновлення її прав буде поновлення на посаді машиніста насосних установок із 01.07.2021 року та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як реальне порушення своїх трудових та майнових прав почалося саме з 01.07.2021 року, із дня коли відповідач перестав нараховувати їй заробітну плату. З огляду на викладене у позові [PERSON] просила суд визнати незаконним та скасувати наказ директора КП «Житомирводоканал» Житомирської міської ради № 47-К від 27.04.2021 року у частині що стосується її звільнення, поновити на посаді машиніста насосних установок цеху каналізаційного насосних станцій із 01.07.2021, а також стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2021 року по день поновлення на посаді. Окремо позивачем було заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду у разі, якщо суд дійде висновку про його пропуск, хоча сама [PERSON] вважає, що такий строк нею пропущений не був із огляду на невручення їй наказу про звільнення. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 27.07.2021 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 16.08.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив проти позовних вимог [PERSON] . Зазначив, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право залишення на роботі, передбачене законодавством, у зв`язку із чим в першу чергу вільні вакансії були запропоновані працівникам, які мають переважне право залишення на роботі при скороченні. Більше того, усі вакансії, які були вільні на дату звільнення [PERSON] 30.04.2021 року не відповідали її кваліфікації. В усній формі всім працівникам, які звільнялися за п. 1 ст. 40 КЗпП України було запропоновано отримати витяг із наказу про звільнення для подальшого звернення до центру зайнятості та працевлаштування, натомість позивач від цього відмовилася. Їй було видано належним чином оформлену трудову книжку, проведено повний розрахунок, ознайомлено з наказом про звільнення. Окремо відповідач звертав увагу суду на пропуск [PERSON] строку звернення до суду про вирішення трудового спору, оскільки позивач в день свого звільнення (30.04.2021) отримала трудову книжку, а тому звернутись до суду із позовом могла включно до 30.05.2021 року. КП «Житомирводоканал» Житомирської міської ради підтвердило факт укладання із позивачем двох трудових угод цивільно-правового характеру та зазначило, що позивач усвідомлювала, що подальше виконання роботи (надання послуг) відбувалося не на підставі виконання трудових обов`язків як штатного працівника, а відповідно до вимог ЦК України. На переконання відповідача, комунальним підприємством повно та всебічно дотримано вимоги трудового законодавства при звільненні [PERSON] (а.с. 53-56). 25.08.2021 позивачем подано відповідь на відзив, в якій [PERSON] не погодилась із запереченнями відповідача, ще раз наголосивши на обов`язку працедавця запропонувати їй всі наявні вакансії, чого в порушення положень КЗпП України зроблено не було. Також позивач повторно акцентувала увагу на необґрунтованому твердженні відповідача про відсутність у нього обов`язку видати наказ у день звільнення та пропуск нею строків звернення до суду із позовом (а.с. 75-79). 02.09.2021 позивачем суду надані письмові додаткові пояснення щодо моменту поновлення на посаді, в яких [PERSON] послалась на удаваність укладених нею трудових угод цивільно-правового характеру та просила у разі задоволення позову поновити її на посаді із 01.07.2021 року (а.с. 95-96). В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Крім цього представник позивача визнав, що [PERSON] отримала попередження про скорочення її посади у відповідача у зв`язку зі зміною організаційної структури, реорганізацією структурних підрозділів та у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, а також про майбутнє звільнення згідно з вимогами статті 49-2 КЗпП України. Додатково представник [PERSON] звернув увагу суду на необхідність поновлення позивача на посаді машиніста насосних установок без вказівки назви цеху каналізаційних насосних станцій, так як це буде більш ефективним способом захисту прав його довірителя і не дозволить відповідачу послатись на те, що у цьому цеху весь штат працівників скорочений. У свою чергу представник КП «Житомирводоканал» Житомирської міської ради заперечив проти задоволення позову зважаючи на наведені у відзиві обставини. На запитання суду відповів, що [PERSON] не пропонувались вакантні у відповідача станом на день її звільнення посади, перелік яких був доданий до відзиву (а.с. 63). Додатково представники сторін визнали, що у [PERSON] середня спеціальна освіта та при її звільненні була у встановленому законом порядку отримана попередня згода виборного органу первинної профспілкової організації відповідача. У відповідності із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши й дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] наказом № 135-к від 19.11.2004 року Комунального підприємства «Житомирське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», у подальшому перейменованого на КП «Житомирводоканал» Житомирської міської ради, прийнята на роботу із 22.11.2004 року в цех КНС, машиністом насосних установок по 2-ому розряду на період відпустки по догляду за дитиною [PERSON] (а.с. 24, 56). На підставі наказу №8-к від 15.01.2021 року [PERSON] із посади машиніста насосних установок 2 розряду цеху каналізаційних насосних станцій переведено на посаду машиніста насосних установок 2 розряду КНС "ЗСА" цеху каналізаційних насосних станцій із 15.01.2021 року (а.с. 24, 57). З метою вдосконалення структури управління КП "Житомирводоканал" Житомирської міської ради та приведення у відповідність чисельності працівників, забезпечення дотримання виконавчої та виробничої дисципліни структурними підрозділами шляхом зміни підпорядкування, перерозподілу функціональних обов`язків між службами та відділами підприємства з метою досягнення ефективності в роботі та скорочення непродуктивних витрат та у зв`язку з автоматизацією технологічних процесів у цеху каналізаційних насосних станцій відповідачем видано наказ від 10.02.2021 року № 8-П «Про затвердження штатного розкладу та організаційної структури підприємства з 01.05.2021р.», яким затверджено організаційну структуру та штатний розклад підприємства із 01.05.2021 року. За змістом згаданого наказу та відповідно до затвердженої структури та штатного розкладу із 01.05.2021 року у цеху каналізаційних насосних станцій підлягали скороченню штатні одиниці, які закріплені за каналізаційними насосними станціями, зокрема за КНС «ЗСА», де працювала [PERSON] , 4 посади машиністів насосних установок 2 розряду (а.с. 59-60). Пунктом ІІІ цього наказу передбачено, що відділ кадрів повинен попередити про зміну організаційної структури, реорганізацію структурних підрозділів, скорочення чисельності та штату працівників та запропонувати всім працівникам, посади яких скорочуються, переведення за їх згодою на вакантні посади. При відмові від переведення або відсутності вільних посад підготувати документи для звільнення по скороченню відповідних працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 23.02.2021 року [PERSON] було попереджено про майбутнє вивільнення, із цим попередженням позивач ознайомлена під розписку (а.с. 25, 62). Відповідно до наказу № 74-к від 27.04.2021 року [PERSON] звільнено з посади машиніста насосних установок 2 розряду КНС "ЗСА" цеху каналізаційних насосних станцій 30.04.2021 року, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, згідно п. 1 ст.40 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за період 22.11.2020 року 30.04.2021 року в кількості одинадцяти календарних днів та за невикористану додаткову відпустку за роботу в шкідливих умовах праці за період 13.11.2020 року 30.04.2021 року в кількості трьох календарних днів (а.с. 21, 58). З матеріалів справи також слідує, що 01.05.2021 між сторонами була укладена трудова угода цивільно-правового характеру, за умовами якої [PERSON] як виконавець зобов`язалася надати замовнику (КП "Житомирводоканал" Житомирської міської ради) послуги по обслуговуванню насосних агрегатів КНС "ЗСА" в період із 01.05.2021 по 30.06.2021, а саме змащування рухомих частин засувок, чистка решіток, чистка насосів, прибирання виробничих приміщень. У свою чергу відповідач зобов`язався прийняти та оплачувати роботу (послуги) виконавця згідно з умовами даної угоди. Строк дії угоди до 30.06.2021 року. Виконання робіт у повному обсязі та їх оплата підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями актів приймання-передачі виконаних робіт від 31.05.2021 та від 30.06.2021 (а.с. 64-67), а також випискою по надходженням по картці/рахунку [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» та довідкою від 13.07.2021 №00000000089 (а.с. 30, 121). Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15\~ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 43\~Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з частиною четвертою статті 36\~Кодексу законів\~про працю\~України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40\~КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40\~КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2\~КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2\~КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Підприємство, відповідно до частини третьої статті 64 Господарського кодексу України, має право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників та штатний розпис. Судом встановлено факт змін у організації діяльності і праці у роботодавця та скорочення штату працівників, що є підставою для порушення питання про звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 40\~КЗпП України за умови дотриманням вимог, передбачених частиною третьою статті 49-2 КЗпП України У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2\~КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2\~КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від цих висновків». У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43\~Конституції України та статті 240-1\~КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235\~КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У матеріалах справи міститься інформаційний лист, який був доданий відповідачем до відзиву, про наявні вакантні посади у КП «Житомирводоканал» Житомирської міської ради станом на 30.04.2021 року. З його змісту слідує, що на день звільнення [PERSON] у відповідача були вакантними посади інженера з метрології, електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду, майстра виробничої дільниці, слюсара аварійно-відновлювальних робіт 5 розряду, 5 посад водіїв автотранспортних засобів та 3 посади машиніста екскаватора 5 розряду, тракториста 5 розряду, акумуляторника 5 розряду, електрогазозварника 4 розряду, начальник відділу охорони та начальника управління обліку та реалізації послуг фізичним особам (а.с. 63). Як слідує із пояснень представника відповідача, жодна із вакантних посад не пропонувалась позивачу. Доказів протилежного і не містять матеріали справи, наприклад, письмової розписки про ознайомлення та/або відмови від запропонованої посади. Таким чином судом встановлено, що принаймні на день звільнення позивача (30.04.2021) у відповідача були вакантними більше десятка посад, натомість роботодавцем, у порушення вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, не було виконано свого обов`язку щодо надання пропозицій щодо всіх наявних на підприємстві вакансій, які існували на день звільнення позивачки і які вона могла б обіймати, а тому її звільнення не можна вважати таким, що проведено із дотриманням вимог трудового законодавства. Згідно із частинами першою та другою статті 235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено статтею 13 ЦПК України. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставин справи, зокрема роботу позивача у відповідача після звільнення на підставі трудової угоди цивільно-правового характеру, а також із урахуванням засад диспозитивності суд вважає за доцільне задовольнити вимоги позивача і поновити її на посаді саме із 01.07.2021 року. Разом з цим, суд вважає за доцільне поновити [PERSON] саме на цій посаді, із якої вона була звільнена відповідно до наказу № 74-к від 27.04.2021 року, що відповідає положенню статті 235 КЗпП України та наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`ясненням (пункт 19). При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує довідку про доходи [PERSON] №0000000088 від 13.07.2021 року (а.с. 120) і Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Таким чином середній заробіток має бути обрахований за 62 робочих днів за період з 01.07.2021 по 27.09.2021 року включно, в розмірі 39 704,80 грн., виходячи з середньоденного заробітку, який дорівнює 640,40 грн. (28 177,66 грн. сукупного доходу за березень-квітень 2021 року / 44 роб.дні за указаний період). Одночасно, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає загальну суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо строку звернення до суду із позовом за вирішенням трудового спору, то суд вважає за доцільне зауважити наступне. У відзиві на позовну заяву відповідач посилався на пропуск [PERSON] зазначеного процесуального строку та ототожнював початок його відліку із дня видачі трудової книжки (30.04.2021). Проте згадане твердження відповідача є помилковим, оскільки стаття 233 КЗпП України пов`язує початок перебігу строку на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення виключно із днем вручення копії наказу про звільнення. Відповідачем не надано та у матеріалах справи відсутні докази вручення позивачу копії наказу про її звільнення до дати звернення до суду із указаним позовом. Зі змісту письмових пояснень представника [PERSON] слідує, що таку копію наказу його довіритель одержала лише 02.09.2021 року (а.с. 130). Таким чином суд не знаходить підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду у зв`язку із тим, що останній не було пропущено. На підставі ст.\~141\~ЦПК України та у зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судових витрат за вимогами про поновлення на роботі із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 816 грн., як сума за дві вимоги немайнового характеру. Крім цього з огляду на задоволення позову суд стягує із відповідача на користь позивача 908 грн. сплаченого нею збору за вимогу майнового характеру. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника (п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України). Виходячи з наведеного,

Outcome: approved