Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 05 лютого 2001 року вона за договорами купівлі-продажу нерухомості придбала за 21 882,00 грн. у [PERSON], від імені якого за довіреністю діяв [PERSON], житловий будинок загальною площею 44,20 м2, житловою площею 21,40 м2, що складається з двох кімнат та підсобних приміщень, що знаходиться на [ADDRESS]. Вищезазначений договір укладено на Українській товарній біржі за р. № 134381 від 05 лютого 2001 року. Вищезазначений житловий будинок належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу, виданого Дніпропетровською міською біржею нерухомості 29 січня 1998 року за р.№ 4-1198 та зареєстрованого в Новомосковському міжрайонному БТІ за № 133311-88. Спірний договір, укладений на товарній біржі, однак нотаріально не посвідчений, у зв'язку з чим, вона не має можливості розпорядитися зазначеним нерухомим майном. У зв'язку з чим, посилаючись на виконання всіх істотних умов укладеного договору, позивач просила суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості, а саме: житлового будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], який було зареєстровано на Українській товарній біржі нерухомості за реєстраційним № 134381 від 05 лютого 2001 року; - визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 13 лютого 2018 року було відкрите провадження у справі з призначенням підготовчого засідання (а.с. 17-18). Ухвалою суду від 31 січня 2019 року призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 62-63). Не погоджуючись із пред'явленим позовом, 04 вересня 2018 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній посилався на не обґрунтованість вимог позивача, заперечуючи при цьому факт виконання всіх істотних умов спірного договору, оскільки позивачем не надано суду доказів отримання відповідачем коштів за продаж житлового будинку та передаванням ним ключів від будинку позивачеві. Крім того, позивач жодного дня не проживала у спірному будинку, а також нею не надано доказів ухилення відповідача [PERSON] від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості. У зв'язку з чим, просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 49-50). У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення (а.с. 39). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись при цьому на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи - Української товарної біржі нерухомості у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив та про розгляд справи за його відсутності не клопотав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - Новомосковського міського комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації у судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 26). У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вислухавши вступне слово та пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 05 лютого 2001 року [PERSON] придбала за 21 882,00 грн. у [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] за довіреністю, житловий будинок з надвірними прибудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується укладеним договором купівлі-продажу (а.с. 12). Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року "Про товарну біржу", угоду було зареєстровано на Товарній біржі "Новомсоковська". Вищезазначений житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, виданого Дніпропетровською міською біржею нерухомості 29 січня 1998 року за р.№ 4-1198 та зареєстрованого в Новомосковському міжрайонному БТІ за № 133311-88. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз'яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року "Про судову практику по справам про визнання угод недійсними", з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірних договорів купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст.ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Разом з тим, суд наголошує, що згідно із ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Позивачем суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів виконання сторонами спірного договору всіх істотних умов у справі, зокрема отримання продавцем коштів, а також, ухилення останнього від нотаріального посвідчення договору. Крім того, позивач не надала суду доказів того, що відповідач [PERSON] був власником спірного нерухомого майна, оскільки позивач посилалася тільки на те, що [PERSON] був власником майна на підставі договору, посвідченого товарною біржею. В зв'язку з наведеним, суд приходить до переконання. що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed