Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 2001 року вона працювала СТОВ „Дружба-Нова" різноробочою, а з 12 травня 2011 року кухарем їдальні с.Озеряни, Варвинського району, Чернігівської області. Наказом № 151-ОС від 15.07.2013 року її звільнено з роботи з 22 липня 2013 року на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України. Вважала звільнення незаконним, оскільки звільнили її в період перебування на лікуванні від туберкульозу, що є порушенням діючого законодавства, яке передбачає збереження за працівником місця роботи на протязі 10 місяців з оплатою листів непрацездатності. Просила визнати наказ №151-ос від 15 липня 2013 року про її звільнення з роботи незаконним, поновити її на роботі, зобов'язати відповідача прийняти, оформити та оплатити листки непрацездатності за період хвороби з 17.07.2013 року по 13.09.2013 року стягнути на її користь 3012 грн. 39 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу з 14.09.2013 року по 10.10.2013 року, а також 5000 грн. моральної шкоди. Рішенням Варвинського районного суду від 13 листопада 2013 року частково задоволено позов [PERSON] до СТОВ «Дружба-Нова». Поновлено [PERSON] на посаді кухаря їдальні с.Озеряни СТОВ «Дружба-Нова» з 23 липня 2013 року, стягнуто з СТОВ «Дружба-Нова» на користь позивачки заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 липня 2013 року по день розгляду справи, тобто по 13 листопада 2013 року в розмірі 9037 грн. 17 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 грудня 2013 року дане судове рішення залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 грудня 2013 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі СТОВ «Дружба-Нова», посилаючись на незаконність висновків суду та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення по справі, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю. Апелянт зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України „Про боротьбу із захворюваннями на туберкульоз" уперше виявленим хворим на заразні форми туберкульозу та хворим з рецидивом туберкульозу за висновком медико-соціальної експертної комісії листок непрацездатності може бути продовжено, але не більше як на 10 місяців з дня початку основного курсу лікування; на весь період лікування хворого на туберкульоз за ним зберігається місце роботи. Проте під час розгляду справи судом було встановлено, що позивачка не хворіла раніше на туберкульоз, рецидиву у неї не було. Лікар-фтизіатр [PERSON], допитана в суді першої інстанції, не стверджувала, що захворювання, виявлене у [PERSON] підпадає під ознаки ст. 21 зазначеного вище Закону. Апелянт зазначає, що [PERSON] також не може вважатись хворою на заразну форму туберкульозу, як це визначено у п 13 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про протидію захворюванню на туберкульоз", оскільки під час комплексної діагностики у мокротинні [PERSON] не виявлено мікобактерії туберкульозу, тобто роботодавець не був зобов'язаний зберігати за нею робоче місце протягом 10 місяців під час лікування. Крім того, апелянт зазначає, що роботодавець не знав і не міг знати чим хворіла позивачка, оскільки в лікарняних листках непрацездатності не була зазначена хвороба, судом в рішенні не зазначено, як саме відповідач мав дізнатися про хворобу позивачки, не зазначено також і те, що в листку непрацездатності невірно заповнена графа «Причина непрацездатності». Сторони, які беруть участь у справі в судове засідання не з»явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про відкладення справи суду не подали, на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи частково позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] була незаконно звільнена з роботи на підставі п.5 ст.40 КЗпП України, оскільки в цей період вона перебувала на лікуванні від захворювання туберкульозу і з дня початку лікування до дня звільнення минуло 5 місяців і 10 днів, а відповідно ч.2 ст.25 Закону України „Про захист населення від інфекційних хвороб" особам працездатного віку, в яких уперше виявлено захворювання на туберкульоз або стався його рецидив, листок непрацездатності для проведення безперервного курсу лікування та оздоровлення може видаватися на строк до 10 місяців, за такими особами протягом усього цього строку зберігається місце роботи. З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, враховуючи наступне. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала в СТОВ „Дружба-Нова" з 2001 року різноробочою, з 12 травня 2011 року переведена на посаду старшого кухаря їдальні с.Озеряни (а.с.5-6). Вбачається, що з лютого 2013 року [PERSON] хворіє туберкульозом лівої легені, який було виявлено під час проходження флюорографічного обстеження (а.с.9). Позивачка лікувалась, як стаціонарно, так і амбулаторно, про що видавались відповідні листки непрацездатності (а.с.28-33). Наказом №151-ос від 15 липня 2013 року позивачка була звільнена з роботи з 22 липня 2013 року на підставі п.5 ст.40 КЗпП України у зв'язку з нез'явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (а.с.24-25). На дату звільнення позивачки (22 липня 2013 року) вона перебувала на лікарняному у зв'язку з хворобою. Пунктом 5 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено звільнення працівника у зв'язку з нез'явленням на роботу протягом більш як чотирьох мiсяцiв підряд внаслiдок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагiтностi i пологах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. Відповідно до ч. 1 ст.21 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» уперше виявленим хворим на заразні форми туберкульозу та хворим з рецидивом туберкульозу, які є застрахованими особами за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, листок непрацездатності видається на весь визначений лікарем період проведення основного курсу лікування. За висновком медико-соціальної експертної комісії листок непрацездатності зазначеним особам може бути продовжено, але не більш як на 10 місяців з дня початку основного курсу лікування. На весь період лікування хворого на туберкульоз за ним зберігається місце роботи. Отже, для того, щоб місце роботи зберігалось за особою, яка безперервно відсутні на робочому місці строком до 10 місяців у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю, потрібно наявність одночасно наступних умов: особа повинна хворіти на туберкульоз, хворіти вперше, хворіти на заразні форми, або мати рецидив туберкульозу. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у [PERSON] виявлено захворювання - туберкулема верхньої долі лівої легені, захворювання виявлено вперше. Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України „Про протидію захворюванню на туберкульоз" хворим на заразну форму туберкульозу є хворий на туберкульоз, у мокротинні якого виявляються мікобактерії туберкульозу, який є джерелом інфекції для осіб, які з ним контактують. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що [PERSON] хворіла на заразну форму туберкульозу. З показів свідка [PERSON], яка є лікарем-фтизіатром, у якої лікувалась [PERSON], встановлено, що остання направлялась на комплексну діагностику, під час якої у її мокротинні не виявили мікобактерії туберкульозу. Отже, [PERSON] не підпадає до категорії осіб, до яких можна застосувати ч.1 ст.21 Закону України «Про боротьбу із захворюваннями на туберкульоз», а тому у неї було відсутнє право на збереження за нею робочого місця протягом 10 місяців у зв'язку з лікуванням. За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про законність звільнення позивачки [PERSON] з роботи за п. 5 ст. 40 КзпП України, у зв'язку з чим її позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed