Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовується тим, що 14.10.2018 між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» було укладено договір позики № 32308. За умовами договору позикодавець надав позичальнику у позику, а позичальник зобов`язався повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою відповідно до умов договору у національній грошовій одиниці України «гривні» у сумі та строк: - сума позики 3 000 грн; - плата за користування позикою у вигляді процентів 0,01% у день від поточного залишку позики; - комісію у розмірі 1,69% у день від початкового розміру позики. Нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Нарахування комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Строк повернення позики - 10.12.2018, згідно додаткової угоди від 12.11.2018. Заявкою на видачу кредиту є анкета встановленої форми в особистому кабінеті клієнта на веб-сайті ТОВ «ФК «Гелексі», яка виражає намір клієнта отримати грошові кошти у позику на умовах фінансового кредиту, та є невід`ємною частиною договору. Таким чином, кредит надається позичальнику за допомогою електронних пристроїв та мережі інтернет. У позові зазначається, що при укладенні кредитного договору порушені права позивача як споживача, що визначені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист персональних даних». Зокрема, перед укладенням договору не було повідомлено позивача про умови кредитування та ймовірні ризики, а також про правила надання грошових коштів у позивачу ТОВ «ФК «Гелексі». Позивач не мав можливості детально ознайомитися із умовами правочину. Кредитний договір містить несправедливі умови щодо сплати підвищеної комісійної винагороди, встановлення відповідальності сторін, а також подвійної відповідальності позичальника. У договорі містяться положення щодо збору та обробки персональних даних позивача, які можуть бути надані будь-якій сторонній особі, про умови та строки обробки цих даних також ніхто не повідомляв її. Посилається на порушення відповідачем п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», щодо встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Крім того, порушено відповідачем ч. 1 ст. 61 Конституції України яке полягає у тому, що за прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості зобов`язаний сплатити підвищену пеню. Також позивач посилається на порушення абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних». З вищеперерахованих підстав просить визнати недійсним кредитний договір від 14 жовтня 2018 року № 32308. Відповідач надав відзив, в якому позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. У судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце проведення судових засідань повідомлявся у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. У позовній заяві викладено клопотання позивача щодо розгляду справи у його відсутність. У судове засідання представник відповідача ТОВ «ФК «Гелексі» не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду подано відзив на позов із додатками. Дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.10.2018 між ТОВ «ФК «Гелексі» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики № 32308, у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на підставі якого позивачем отриманий кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок 3 000 грн зі сплатою за користування позикою у вигляді: процентів - 0,01% в день від поточного залишку позички; комісії - 1,69% в день від початкового розміру позички відповідно до п.п.1.1.1. Договору; нарахування процентів та комісії за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позичкою; строк повернення позички 10.12.2018. загальна сума договору складає 4428 грн. Як встановлено зі змісту кредитного договору кредит наданий позичальнику (позивачу) виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця (відповідача), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих за період користування відсотків, неустойка та інші платежі відповідно до договору, у разі наявності. В Графіку платежів до договору позики міститься графік платежів за користування кредитом із зазначенням терміну платежу, сукупної заборгованості за договором позики. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на обставину ненадання інформації про всі істотні умови договору позики, що суперечить нормам матеріального права. Істотними для договору позики/кредиту є умови про предмет, суму позики, розмір процентів, тип процентної ставки, порядок сплати процентів, а також умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно п. 1.1. договору позики позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк, визначений договором позики. Підпунктом 1.1.1 договору позики визначена сума позики - 3000 грн. Відповідно до умов п. 1.2 договору позики позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в пп. 1.1.1 договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника). Підпунктом 1.1.2 договору позики сторонами погоджена плата за користування позикою у вигляді: - процентів (процентної ставки) в розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики (пп. 1.1.2.1 договору позики), - комісії (комісійної винагороди) в розмірі 1,69% вдень від поточного залишку позики (пп. 1.1.2.2 договору позики). Підпунктами 1.1.3, 1.1.4 договору позики обумовлене нарахування процентів та комісії за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Строк повернення позики (термін платежу) та виконання всіх встановлених договором зобов`язань (щодо сплати процентів і комісії за користування позикою) встановлений пп. 1.1.5 та п. 4.1 договору позики - не пізніше 10.12.2018. За змістом п. 4.2 договору позики сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійної винагороди за користування позикою здійснюється згідно Графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики. Графіком платежів до договору позики сторони погодили у грошовому виразі всі суми, що є заборгованістю позивача за договором позики у разі повернення ним позики у встановлені договором строки. Загальна сума заборгованості згідно з графіком платежів 4428грн. Пунктами 3.1.3 та 5.3 договору позики сторони обумовили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3% в день від суми позики за кожний день прострочення. Також сторони погодили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості (пп. 3.1.4 та 5.4 договору позики). Порядок повернення позики, нарахування і сплати процентів та комісійної винагород, що є умовами взаєморозрахунків сторін, врегульовані розділом 4 договору позики. Згідно з п. 9.3 договору позики невід`ємною його частиною є Правила надання грошових коштів у позику ТОВ "ФУ "Гелексі". Уклавши договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ "ФК "Гелексі". У Правилах надання грошових коштів у позику ТОВ "ФК "Гелексі", з якими позичальник ознайомлюється до отримання позики, детально розписані правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з клієнтом внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги, а також механізм захисту фінансовою установою прав споживачів (у разі укладення споживчого кредиту) та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги. Договір позики містить електронні підписи сторін, тобто електронні дані, які додаються підписувачами до інших електронних даних або логічно з ними пов`язані та використані ними як підписи відповідно до п.12 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» , ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». За змістом положень ч. 1, 2 ст. 207, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. За приписами п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції відповідача), тобто договір укладено у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Факт підписання договору сторонами не оспорюється. Таким чином, сторони договору досягли згоди з усіх істотних його умов, уклали його у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом обміну електронними повідомленнями та підписали у порядку, визначеному статтею 12 Закону, а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону). Посилання позивача, як на підставу задоволення позову на невиконання відповідачем вимог ч. 2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч. 2 ст. 12 ЗУ « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи із наступного. Метою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» №2664-III від 12.07.2001 (далі по тексту ЗУ №2664-III) є створення правових основ для захисту прав та інтересів клієнтів фінансових установ, фізичних осіб - підприємців, які надають фінансові послуги, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Згідно з ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.3 ст.1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015 права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів". Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит, то позивач є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати спеціальний закон «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин). Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) стаття 11 в редакції Закону України № 1734-VIII від 20.12.2016 частину другу не містить. Посилання позивача на дану норму не є підставою для відхилення доводів позивача та не здійснення перевірки судом надання споживачеві інформації до укладення договору про споживчий кредит, визначеній ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЗУ №2664-III, що узгоджується з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги: а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг; б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності); в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги; г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків; ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги; д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства. Згідно змісту Правил надання грошових коштів у позику, ТОВ «ФК» Гелексі» перед укладенням договору позичальник повинен здійснити ознайомлення з Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі», підтвердження ознайомлення з Правилами (чек бокс - відмітка-згода клієнта, яка підтверджує обставину ознайомлення клієнта з текстом Правил). З матеріалів, наданих відповідачем, вбачається, що укладенню електронного договору позики передували поетапні дії позивача з реєстрації як користувача на сайті відповідача шляхом створення унікального акаунту користувача (особистого кабінету) та заповнення анкети позичальника з його особистими персональними даними, паспортними даними, реєстраційним номером облікової картки платника податків, номерами контактних засобів зв`язку (телефонів), місяця фактичного проживання і місця реєстрації того, а також даних банківської картки, що не заперечується позивачем. Надання клієнтом-позичальником відповіді про прийняття (акцепт) пропозиції ТОВ «ФК» Гелексі» укласти електронний договір позики (оферти) здійснюється в декілька кроків шляхом вчинення відповідно до абз. 4 ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, зміст яких чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею, а саме: проставлення клієнтом чек-боксу «з умовами договору позики згоден»; натискання кнопки «Підтвердити заявку»; введення клієнтом коду-підпису у відповідне вікно на сторінці сервісу. Тобто, підписання позивачем договору про надання кредиту свідчить про ознайомлення її із правилами надання коштів у позику та вимогами ч. 2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як ознайомлення із даними правилами передують укладенню договору. Крім того, посилання позивача на порушення відповідачем ч. 2 ст. 12 ЗУ №2664-III, не можуть бути взяті судом до уваги та спростовуються самим договором, а саме п. 8-9, згідно якого укладаючи цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил та виконувати свої обов`язки, визначені Правилами. Інформація надана позикодавцем з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Отже, відповідач в повній мірі поінформував позивача про умови надання позики відповідно до вимог чинного законодавства. Доводи позивача про необізнаність його з усіма умовами договору через укладення цього договору у короткий проміжок часу (протягом кількох хвилин) суд оцінює критично, оскільки позивач не підтвердив належними доказами відсутність у нього можливості ознайомитися з правилами надання позики, договору оферти щодо отримання кредиту та іншою інформацією, розміщеною на сайті відповідача, до безпосереднього укладення оспорюваного договору, а не під час процедури отримання одноразового ідентифікатору електронного цифрового підпису та його виконанням. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що відповідачем на виконання умов п. 1.2 договору позики зарахована на банківській рахунок позивача сума грошових коштів в розмірі 3000 грн., що підтверджується електронною квитанцією № 109999293 від 14.10.2018 про видачу позики на суму 3 000 грн. відправником "ФК "Гелексі", довідкою ТОВ ФК «Елаєнс» від 01.10.2020 та листом АТ « Альфа-Банк» від 01.10.2020 про підтвердження успішного зарахування на карту клієнта [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами у справі, відповідачем виконано умови Договору в частині перерахування на банківську картку позичальника грошових коштів у сумі 3000 грн. Згода позивача з умовами надання позики на погоджених умовах та встановленням з відповідачем правових відносин підтверджена тією обставиною, що після отримання від ТОВ «ФК «Гелексі» суми позики на власну банківську картку, позивачем не здійснено зворотного переказу коштів відповідача як помилково одержаних. Доказів на спростування отримання коштів за договором у розмірі 3 000 грн та користування ними позивачем не надано. Таким чином, при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів позивач підтвердив свою поінформованість з умовами договору та погодився з ними. Предметом позову є також вимоги про визнання недійсним договору позики, посилаючись на положення ст. 229 та 230 ЦК України, де позивач вказує на введення відповідачем в оману своїх клієнтів. Проте, такі твердження позивача суперечать фактичним обставинам справи. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Отже, вимоги про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману а наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. На думку суду, наявність зазначених обставин не доведена позивачем належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами у справі відповідно до вимог п. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Самі лише твердження позивача про укладення договору позики під впливом обману не є в розумінні ч. 2 ст. 76 ЦК України засобом доказування. Наявність обставин, які зумовлюють недійсність правочину відповідно до ст. 230 ЦК України, спростовуються обставинами справи і поданими відповідачем доказами. Позивачем у позовній заяві не наведено жодних доказів на підтвердження наявності помилки щодо обставин, які мають істотне значення, під час укладення договору позики, що виключає підстави для застосування до спірних правовідносин норм ст. 229 ЦК України. При цьому, умови договору позики погоджені сторонами до його укладення, викладені в тексті договору позики у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, відображені у графіку платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. Зазначені документи зберігаються в особистому кабінеті позивача як позичальника на сайті відповідача, до якого останній має постійний доступ. Внаслідок відображення у графіку платежів сум, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, виключається будь-яка можливість впливу помилки чи введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі позивача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до п.п. 9.8, 9.9 Договору позики позивач підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, що під час укладання договору він не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин. Таким чином, аналізуючи спірний договір, в сукупності з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.215, ч.1 і ч.3 ст.203 ЦК України, суд дійшов висновку, що при укладенні та підписанні зазначеного правочину сторонами було додержано усіх вимог, передбачених нормами чинного законодавства, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірного договору позивач погодилась з його умовами, перерахування на рахунок позивача кредитних коштів ніким не оспорюється, а тому умови зазначеного правочину не суперечать принципу добросовісності, підстав для визнання недійсним договору позики як в окремих частинах, так і в цілому, які наведені позивачем, судом не встановлено. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 №1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Пунктом 5.3 спірного договору встановлено, що у випадку порушення узгодженого строку повернення кредиту позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Сторони встановили узгоджений строк повернення позики (термін платежу): 10.12.2018 (п.1.1.5 додаткової угоди). Так, згідно розрахунку позивача, який міститься у позовній заяві, сума компенсації у зв`язку з невиконанням нею зобов`язань згідно умов Договору становить 2700,00 грн, тобто 3000х(3х365)%/365х28=2520,00 грн, що, на думку позивача, становить більше 50% суми отриманої позики, та є несправедливою умовою. Розрахунок позивачем суми компенсації в розмірі 2520 грн, тобто за 28 днів прострочення платежу суперечить умовам договору, зокрема п.5.3, оскільки розмір компенсації в даному випадку не є сталою величиною, а залежить від строку прострочення зобов`язань по поверненню кредиту і повністю залежить від волі позивача та добросовісного виконання ним умов договору. Згідно графіку платежів до договору позики, який згідно п. 4.2 договору є його невід`ємною частиною, сума платежу за узгоджений строк повернення позики - 4428 грн, з яких: погашення основної суми позики - 3000 грн; проценти за користування позикою в межах узгодженого строку повернення кредиту - 8,4 грн.; комісійна винагорода за користування позикою в межах узгодженого строку повернення кредиту - 1419,6 грн. Так, встановлена комісійна винагорода за користування позикою, згідно Графіку платежів в сумі 1419,6 грн. не перевищує 50 відсотків від суми позики, а тому не може вважатися несправедливою умовою. Перед укладенням договору сторони досягли згоди з усіх істотних його умов, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, відповідачем було надано позивачу повну інформацію про умови надання кредиту відповідно до вимог чинного законодавства України. Нарахування комісійної винагороди за неправомірне користування грошовими коштами взагалі не встановлює вимогу щодо обов`язку сплати споживачем фіксованої суми у разі невиконання ним зобов`язань, а встановлює відповідальність, яка збільшується в залежності від кількості днів прострочення. Встановлення такого виду відповідальності не може розглядатися як компенсація в розумінні п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Вказана правова позиція висловлена у постанові ВСУ від 02.12.2015 № 6-1341цс15 та постанові ВС від 18.07.2018 у справі № 314/2367/15-ц. Суд вважає, що під час укладення спірного договору дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вимога позивача про визнання п. 5.3 Договору позики недійсним до задоволення не підлягає. Вирішуючи питання про порушення відповідачем норм встановлених ч.1 ст. 61 Конституції України суд зазначає наступне. Закріплене п. 3.1.3, 5.3 Договору позики підвищення розміру комісійної винагороди до 3,0%, що відбувається внаслідок користування позикою понад встановленні Договором позики строки, не суперечить ст. 61 Конституції України, Цивільному кодексу України або іншим актам цивільного законодавства, оскільки в законодавстві відсутня заборона щодо такого підвищення або будь-якого іншого збільшення розміру плати за користування позикою, в тому числі у разі порушення позичальником строків (термінів) повернення позики та провадження користування позиковими коштами понад встановленні договором позики строки. Нормами ЦК України підтверджують можливість самостійного визначення сторонами порядку сплати та розміру плати залежно від низки факторів, серед яких, зокрема, строк користування позикою (кредитом). Тому умови про конкретний розмір плати за користування позикою (комісійної винагороди), визначений залежно від конкретного строку користування позикою, і умови про збільшений розмір плати, що застосовується у разі порушення строків (термінів) повернення позики та перевищення встановленого договором строку користування позикою, повністю відповідають положенням закону і не суперечать актам чинного в Україні законодавства. Умови Договору позики погодженні сторонами до його укладання, викладенні в тексті Договору позики у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, відображенні у графіку платежів, що є невід`ємною частиною Договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафам, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Відповідно, встановлення сторонами в Договорі позики неустойки за порушення строків виконання грошового зобов`язання у вигляді пені та погодження її розміру на рівні подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості (п.п. 3.1.4, 5.4 Договору позики) відповідає вимогам законодавства та є результатом вільного волевиявлення сторін правочину, в тому числі позивача. Оспорюванні позивачем умови договору позики не суперечать нормам чинного законодавства України та погодженні сторонами Договору позики відповідно до ст. 6, 536, 626-628,1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, платності користування чужими грошовими коштами, правових наслідків порушення зобов`язання. Вирішуючи питання про порушення відповідачем абз. 5, 11 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» суд зазначає наступне. Безпідставними є твердження позивача про недійсність п 9.11. договору позики з підстав суперечностей положенням абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних» зокрема, згода на використання, обробку та передачу третім особам персональних даних була надана в результаті добровільного волевиявлення шляхом підписання за допомогою електронного підпису договору позики, який є належним підтвердженням та доказом надання такої згоди. Позивач повідомлена про мету передачі відповідачу персональних даних та строк дії такої згоди. Крім того, право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних закріплене п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Одночасно, Закон України «Про захист персональних даних» не висуває обов`язкових вимог до того, щоб згода на надання персональних даних обов`язково містила посилання на право відкликати таку згоду або ж обов`язок володільця персональних даних повідомити суб`єкта персональних даних про існування такого права письмово. Відповідно, відсутність у договорі позики посилання на право позивача відкликати персональні дані, яким останній наділений в силу закону, не є порушенням вимог законодавства. Згідно з абз. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» № 2297-VI від 01.06.2010 (далі по тексу ЗУ №2297-VI) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 2 ЗУ №2297-VI - згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Згідно з п.5, 11 ч. 2 ст. 8 ЗУ №2297-VI I суб`єкт персональних даних має право, зокрема, пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних. Відповідно до ч. 1 -3 ст. 10 ЗУ №2297-VI використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону. Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними. Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків. Ці працівники зобов`язані не допускати розголошення у будь-який спосіб персональних даних, які їм було довірено або які стали відомі у зв`язку з виконанням професійних чи службових або трудових обов`язків, крім випадків, передбачених законом. Таке зобов`язання чинне після припинення ними діяльності, пов`язаної з персональними даними, крім випадків, установлених законом. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ №2297-VI підставами для обробки персональних даних є, зокрема, укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Тобто, відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. А тому твердження позивача щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист персональних даних» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд вважає, що під час укладення спірного договору дотримано вимог Закону України «Про захист персональних даних», а тому вимога позивача про визнання п. 9.11 Договору Позики недійсним до задоволення не підлягає. Твердження позивача щодо обов`язкового укладення правочину для надання згоди для обробки персональних даних спростовуються самим ЗУ №2297-VI, який таких вимог не містить. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір про надання позики, укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а надання та обробка персональних даних не порушують вимог Закону України «Про захист персональних даних", Конституції України, а протилежні доводи позивача є безпідставними. Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, що є наслідком відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed