Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсними свідоцтва про право власності та розпорядження про приватизацію, визнання права користування. Обгрунтовуючі позовні вимоги посилається на те, що на прикінці 1987 року, у зв'язку зі смертю старшого брата позивача - [PERSON] відповідач яка є матір'ю позивача - [PERSON] вирішила зробити обмін квартири, а саме: [ADDRESS], яку відповідач отримала, як мати одиначка, на квартиру [ADDRESS]. При обміні позивач був внесений в житловий ордер. У грудні 1991 року позивач був звільнений з місць позбавлення волі і в січні 1992 року був прописаний відповідачем за адресою: [ADDRESS] 28 квітня 1992 року позивач був заарештований за скоєний злочин і засуджений рішенням Ватутінського райсуду м. Києва від 16.09.1992 року на 6 років позбавлення волі. 22 грудня 1992 року позивач був тимчасово знятий з реєстраційного обліку за судимістю та отримав тимчасову реєстрацію в місцях позбавлення волі. Про це письмово судом була сповіщена відповідач. При прибутті в місця позбавлення волі відповідач була письмово сповіщена адміністрацією установи про місцезнаходження позивача за адресою: Київська обл. Баришівський район, м. Березань, вул. Поштова, 2, ВТК№95. 14.08.1997 року позивач був звільнений з місць позбавлення волі за амністією і відразу згідно вимог чинного законодавства звернувся до матері з питання прописки. Однак вона категорично відмовилася його прописувати. Позивач звернувся до міліції, і працівники внутрішніх органів неодноразово розмовляли з відповідачем щодо прописки позивача, проте мати позивача категорично відмовилася прописувати його, посилаючись на те, що квартира є її особистою власністю. Відповідач приховала від позвача і працівників внутрішніх органів інформацію про проведені операції з квартирою в період з 1992 по 1997 роки. 17.10.1998 року позивач був заарештований за вчинений злочин, і 18.03.1999 року, засуджений вироком Київського Міського Суду на 15 років позбавлення волі. 05.09.2012 року він був звільнений з місць позбавлення волі умовно- достроково, і по прибуттю в Київ став на облік у міліції Деснянського району м. Києва. Мати позивача знову відмовила йому в прописці і проживання за адресою: [ADDRESS] і він був направлений працівниками внутрішніх органів у центр для бездомних за адресою: м.Київ, провулок Лобачевського 8-а, і 14.02.2013 року отримав реєстрацію на 6 місяців. 14.09.2013 року мати позивача дала йому реєстрацію в гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Даний гуртожиток є аварійним, і з 2010 року в будинку відсутня гаряча вода. Власником даної кімнати в м. Ніжині є відповідач. Позивач ніяких прав на це житло не має. 10.12.2014 року позивач знявся з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] для подальщої прописки в міста Київ. 22.05.2015 позивачу стало відомо, що його мати ще 07 жовтня 1996 року приватизувала спірну квартиру в рівних частках з його сестрою [PERSON], без його участі. Позивач вважає, що при подачі документів на проведення приватизації він, як перебуваючий у місцях позбавлення волі, і тимчасово знятий з реєстраційного обліку за судимостю, являвся тимчасово відсутнім, і не втрачав право на житло і участь у приватизації житла. А тому він змушений був звертатись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву та просив суд винести рішення про задоволення позовних вимог з підстав викладених в позові. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що 22.12.1992 року позивач був знятий з реєстраційного обліку за судимістю та був зареєстрований у місцях позбавлення волі, що стало причиною втрати права користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Посилання Позивача на ст.71 ЖК Української РСР у частині, що на період відбування покарання за ним зберігається право на житло на думку сторони відповідача є безпідставним, оскільки на час зняття його з реєстраційного обліку та відбування покарання, відповідно до п.7 ч.З ст. 71 ЖК Української РСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяціе у випадках взяття під варту протягом усього часу перебування під слідством і судом, а позивач був засуджений до позбавлення волі більш ніж на 5 років. Положення згідно якого жиле приміщення зберігається за особами не тільки взятими під варту, але й засуджених до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї було доповнено до ЖК лише 02.03.2000 року Законом №1525-111, у той час, коли позивач відбував покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років. Крім того, з 14.09.2013 року позивач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] і до цього моменту він там постійно проживає, що засвідчує адреса вказана ним у позовній заяві, тому будь-яких підстав вважати, що його право на житло порушене є необгрунтованим. Крім того, сторона відповідача просила суд застосувати строк позовної давності, оскільки приватизація спірної квартири відбулась 07.10.1996 року, а 16.08.1997 року позивач був звільнений з місць позбавлення волі. В той же час, відповідно до ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, вважають, що на момент звернення позивача до суду сплив строк позовної давності, який розпочався з моменту проінформованості позивача про нібито порушення його прав, а саме з 1997 року, коли позивач був звільнений з місць позбавлення волі. На підставі викладеного просили суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представники третьої особи Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав необгрунтованості та не доведеності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, вважає його безпідставним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Дослідивши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як пояснював в судовому засіданні позивач, та не заперечувала сторона відповідача, 22 квітня 1992 року [PERSON] був заарештований за скоєний злочин і засуджений вироком Ватутінського районного суду міста Києва від 16.09.1992 року на 6 років позбавлення волі. 22 грудня 1992 року [PERSON] був тимчасово знятий з реєстраційного обліку за судимістю з [ADDRESS] на тимчасову реєстрацію в місця позбавлення волі за адесою: Київська область, Баришівський район, м. Березань, вул. Поштова, 2, ВТК №95. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 жовтня 1996 року, виданого відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власнсті [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, яке зареєстровано в БТІ - 14.10.1996 р. за р.№2205. Згідно довідки про звільнення з місць позбавлення волі від 16.08.1997 р. серії БЗ №002565 виданою установою ЮА 45/95 [PERSON], звільнений з місць позбавлення волі за ст. 5 Закону України «Про амністію» від 26.06.1997 р. Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, але відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійснені своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Зі змісту статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду є непорушним (ст.41 Конституції України), забезпечується державою і захищається судом (ст.55 Конституції України). Згідно ст. 346 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів, та відповідних господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Аналогічна вимога міститься і в п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 року №56, згідно з яким передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем. Доводи позивача про те, що він був позбавлений можливості приймати участь у приватизації, оскільки був тимчасово знятий з реєстрації в зв'язку з перебуванням ним в місцях позбавлення волі, та те, що приватизація відбулась в результаті омани з боку відповідача, не ґрунтуються на письмових доказів які містяться в матеріалах справи та нічим не підтверджуються. Діюче законодавство пов'язує право особи на участь у приватизації з її правом на житло та фактом проживання у квартирі, а не лише з фактом її реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12. Виходячи з аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені у ст. 71 ЖК України. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Позивач не звертався до установи ЖЕК та до відповідача з відповідними заявами про збереження за ним права на проживання в спірному житловому приміщенні на певний строк у зв'язку з його перебуванням в місцях позбавлення волі. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, посилання позивача на те, що він після звільнення з місць позбавлення волі 1997 році деякий час проживав в квартирі відповідача за її згодою, не дає йому право вважати, що він має всі права на спірну квартиру. Крім того, з довідки про звільнення з місць позбавлення волі від 16.08.1997 р. вбачається, що [PERSON] прямує до місця проживання, [ADDRESS], тобто наміру пррживати в спірній квартирі у позивача на той час не було. 17.10.1998 року [PERSON] був заарештований за вчинений злочин і 18.03.1999 року засуджений вироком Київського Міського суду на 15 років позбавлення волі. 05.09.2012 року [PERSON] був звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.З Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. 14.02.2013 року [PERSON] був зареєстрований на 6 місяців у центрі для бездомних за адресою: м. Київ, провулок Лобачевського, 8-а. 14.09.2013 року [PERSON] був зареєстрований в гуртожиток за адресою: [ADDRESS]. Докази того, що на час перебування на свободі [PERSON] проживав у спірній квартирі або не проживав, але за ним зберігалося право на житло відповідно до чинного законодавства, суду не надані. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Окрім цього, ст.256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Постановою від 21.05.2014 року у справі №6-7цс14 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ч.1 ст.261 ЦК України, дійшов висновку, що за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Зокрема, позивач у своїй позовній заяві а судовому засіданні стверджував, що з часу його засудження в період з 1992 року до моменту приватизації квартири 07 жовтня 1996 року він не отримував жодного офіційного рішення суду про позбавлення його права на житло за адресою [ADDRESS]. За період його засудження відповідач таких позовів до суду не подавала. Крім того, 22.05.2015 року позивач перебуваючі в СВ Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві офіційно дізнався про проведення приватизації [PERSON] Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що листи або судові рішення з приводу втрати позивача права на користування ним спірним житловим приміщенням направлялись позивачу саме з 1996 року. Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності ( а.с.47). Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проте, виходячи з матеріалів справи, суд вважає, що стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження пропуску позивачем строку для звернення до суду з позовом, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову саме з мотивів пропуску позивачем строків позовної давності. Таким чином, виходячі з вище наведеного позивачем не було доведено, що спірна квартира приватизована з порушенням вимог Закону, а тому його доводи про порушення права на приватизацію спірної квартири, що є підставою для визнання приватизації незаконною, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Досліджені докази та встановлені по справі обставини вказують на те, що приватизація спірної квартири проведена у відповідності до вимог закону. Крім того, позивачем вимоги про скасування свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] та розпорядження про приватизацію вищевказаної квартири заявлені до неналежного відповідача, а саме до одного з власників квартири - [PERSON] На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed