Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів фізичної особи-підприємця [PERSON], ПАТ "Акцент-Банк", в якому просила розірвати договір №BW-3488 від 30.07.2013р., предметом якого є виконання робіт з виготовлення та передачі у власність ПВХ виробів за розцінками виконавця, стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] пеню о розмірі 0,1 % від вартості договору, збитки, понесенні у зв'язку з неналежним виконанням договору у сумі 50 грн., моральну шкоду у сумі 1 000 грн., а також визнати недійним договір споживчого кредиту №А207RG72330388 від 30.07.2013р. Вимоги мотивовані тим, що 30.07.2013р. між позивачкою та відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір №BW-3488 предметом якого є виконання робіт з виготовлення та передачі у власність ПВХ виробів за розцінками виконавця. Сторонами було підписано замовлення №6190, яке є частиною договору, за яким узгоджено дату монтажу, а саме 30.07.2013р. З метою оплати суми за договором позивачкою з відповідачем ПАТ "Акцент-Банк" 30.07.2013р. укладено договір споживчого кредиту. Як вказує позивачка, після укладення зазначених договорів монтаж виробів 30.07.2013р. за адресою позивачки не відбувся, усні перемови з представниками відповідача, що відбулися наступного дня, результатів не дали, у зв'язку з чим, позивачка 06.08.2013р. звернулась до банку з проханням про припинення кредитного договору, їй було відмовлено в цьому з тих підстав, що до заяви не додано підтвердження продавця про те, що товар не був доставлений, або акт повернення товару, в подальшому, 08.11.2013р. банк повторно письмово відмовив у задоволенні заяви позивачки, зазначивши, що остання несе відповідальність за договором, а порушення з боку продавця, не є підставою для припинення кредитних правовідносин. Позивач зазначає, що відповідачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] не виконане зобов'язання щодо монтажу виробів у строк, встановлений договором, а саме 30.07.2013р., у зв'язку з чим, для позивача не є цікавим подальше виконання за даним договором. Через неналежне виконання договору позивач зазнала певного дискомфорту у зв'язку з ситуацією, яка виникла з вини відповідача, що призвело до душевних хвилювань, чим була завдана моральна шкода. В укладений з банком договір включені положення про оплату авансового внеску за товар у сумі 500 грн., а також положення про те, що кредит надається, у тому числі, на сплату страхового платежу у сумі 516,42 грн., тобто до договору включені ті положення, які Закон прямо забороняє включати. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги по тих же підставах, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову на підставі наданих письмових заперечень. Представник ПАТ "Акцент-Банк" у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також взаємний зв'язок наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи слідує, що 30.07.2013р. між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір із зазначенням в ньому індивідуального номеру замовлення №BW-3488, згідно якого позивачка доручила, а відповідач зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачу у власність ПВХ конструкції, позивачка зобов'язалась оплатити та прийняти готові вироби, вартість виробів визначена у договорі в 4397 грн., завдаток 50 грн. У п.3.2. договору відповідач зобов'язався передати у власність позивача виготовлені вироби протягом 20 робочих днів з дати укладення договору (а.с.7-8). Також 30.07.2013р. сторони підписали додаток до договору, згідно якого позивач зазначила, що повідомлена, що ПВХ конструкції виготовлюються з використанням скла, розкроєного під визначений нею індивідуальний розмір, відповідно до переліку товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1994р. №172, скло, нарізане або розкроєне під розмір, визначений замовником не підлягає поверненню (а.с.65). 30 липня 2013р. [PERSON] та [PERSON], як представником ТОВ «Стандарт Групп», підписано замовлення №6190, в якому зазначені розміри та вартість ПВХ виробів, а також в графі «дата монтажу» зазначено - 30.07.2013р. (а.с.9). Того ж дня, 30.07.2013р. між позивачкою та ПАТ «Акцент-Банк» укладено кредитний договір №А207RG72330388, який складається із заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів (а.с.10). Кредит наданий позивачці для часткової оплати вартості вищевказаного товару на рахунок ПП [PERSON], а також на сплату страхового платежу у сумі 516,42 грн. та разової винагороди за надання фінансового інструменту. Сума авансового внеску за товар, яка сплачується за рахунок позивачки визначена сторонами в 500 грн. Також позивачці надані довідка про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також графік погашення (а.с.11,12). Письмовою заявою без дати на адресу відповідача позивачка просила розірвати договір №BW-3488 та не надсилати їй замовлення, оскільки вважає, що її не до кінця ознайомили з договором, з яким вона не була згодна (а.с.48). [PERSON] 06.08.2013р. звернувся до ТОВ «Стандарт групп» - виконавця ПВХ виробів, із заявою в якій просив повідомити на якій стадії знаходиться виконання замовлення №BW-3488 (а.с.49), на що отримав відповідь від 07.08.2013р., з якої слідує, що замовлення було виготовлено та знаходиться на складі готової продукції (а.с.50). Листом від 07.08.2013р. відповідач повідомив позивачку про те, що через виготовлення замовлення розірвання договору неможливо та запропонував позивачці зв'язатися для уточнення дати постачання виготовленої продукції (а.с.51). Листом від 21.08.2013р. відповідач повідомив позивачку, що доставка продукції буде проведена 26.08.2013р. (а.с.52). Згідно акту примову-передачі ПВХ виробів від 26.08.2013р. [PERSON] (як пояснила позивачка - її чоловік) відмовився приймати виготовлені вироби (а.с.72). Листом від 30.08.2013р. відповідач повторно повідомив про неможливість розірвання договору через виготовлення продукції (а.с.75). Заперечуючи проти позову представник відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] вказував на те, що сторони в договорі домовились, що продукція виготовляється та передається у власність позивача протягом 20 робочих днів з дня укладення договору. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснив, що позивачка звернулась до нього з пропозицією розірвати договір десь через чотири дня після його укладення, в договорі було чітко зазначено, що строк виконання продукції - протягом 20 робочих днів. Також [PERSON] пояснив, що він особисто не виготовлює продукцію, є посередником між клієнтом та заводом ТОВ «Стандарт групп». Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що перед оформленням договору проводив в квартирі у позивачки замір вікон та роз'яснював останній, що дата виготовлення продукції мінімум десь два тижня. Відповідно до вимог ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові по справі № 6-75 цс 13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Разом з тим, під час розгляду справи судом не встановлено порушення договору з боку відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON], доводи сторони позивача про порушення строку виготовлення товару судом оцінюються критично, оскільки в договорі чітко зазначено, що відповідач зобов'язується передати у власність позивача вироби протягом 20 робочих днів з дати укладення договору, замовлення №6190 не є часткою договору, укладений позивачкою з ТОВ «Стандарт групп». Крім того, згідно переліку товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню), що міститься у додатку №3 до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 р. № 172 не підлягає поверненню скло, нарізані або розкроєні під розмір, визначений покупцем (замовником), про що позивачку було повідомлено під час укладення договору. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині розірвання договору №BW-3488. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у вищевказаній частині, суд також вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені, збитків за договором, оскільки дані позовні вимоги фактично випливають з первісних вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено. Право на відшкодування моральної шкоди, завданої споживачу, передбачено п. 5 ч. 1 ст. 4 та ст. 16 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону. Отже, право вимагати відшкодування завданої шкоди визнається за потерпілим - споживачем або користувачем, якому завдано шкоду внаслідок дефекту в продукції. Оскільки під час судового розгляду не встановлено, що шкода позивачу була завдана внаслідок недоліків (дефекту) продукції, такого виду відповідальності відповідача в укладеному між сторонами договорі також не передбачено, суд вважає за необхідне у задоволенні позову в цієї частині відмовити. В частині вимог про визнання недійсним кредитного договору суд також вважає за необхідне відмовити, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, під час оформлення кредиту позивачці було запропоновано додаткова послуга особистого страхування (а.с.11), укладений між сторонами договір страхування (а.с.53-54) є видом добровільного страхування, досягнута між сторонами домовленість про включення страхового платежу до суми кредиту та сплати авансового внеску за товар не може вважатися несправедливою умовою договору, оскільки сплачений позивачем авансовий внесок не є частиною суми кредиту, оплата за рахунок кредиту вартості страхування є послугою для задоволення потреб позивача, доказів на підтвердження того, що укладений договір добровільного страхування був обов'язковою передумовою для укладення кредитного договору в матеріалах справи немає. На підставі наведеного, ст.ст.627,651 ЦК України, ст.ст. 4,11,16,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10,58-60,88,212,215,294 ЦПК України суд, -

Outcome: dismissed