Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів у якому просить: - витребувати з володіння [PERSON] нерухоме майно, а саме 1/2 нежитлового приміщення під літ. Г, яке знаходиться за адресою - [ADDRESS] на користь позивача (вимога-1); - припинити речове право (право власності) [PERSON] на нерухоме майно, а саме 1/2 нежитлового приміщення під літ. Г, яке знаходиться за адресою - [ADDRESS] (вимога-2); - визнати за позивачем право власності на нерухоме майно, а саме 1/2 нежитлового приміщення під літ. Г, яке знаходиться за адресою - [ADDRESS] (вимога-3); - скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак Олесі Гурамівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49091857 від 09 жовтня 2019 року 15:43:17 щодо об`єкту нерухомого майна, а саме 1/2 нежитлового приміщення під літ. Г, яке знаходиться за адресою - [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 457789880000 (вимога-4); - скасувати рішення державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради "Аквабіоресурси" Ісаєва Володимира Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43117579 від 20 вересня 2018 року 22:36:36 щодо об`єкту нерухомого майна, а саме 1/2 нежитлового приміщення під літ. Г, яке знаходиться за адресою - [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 457789880000 (вимога-5); - вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що спірне майно належало на часткової праві власності її бабці [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшло таке майно. З метою прийняття спадщини звернулась до нотаріальної контори із відповідною заявою, однак отримала відмову у зв`язку із тим, що спірне майно належить іншій особі на підставі договору купівлі-продажу укладеного між відповідачами. В ході встановлення обставин вибування із власності [PERSON] спірного майна встановлено, що таке було внесено померлою за життя до статутного капіталу ТОВ "Медіанта 2018", що підтверджено певними документами. Вважає, що [PERSON] не вносила такого майна до статного капіталі цього товариства, не підписувала акт приймання-передачі та такий не був нотаріально посвідчений, адже станом на момент його створення перебувала за межами України, що підтверджено даними державної прикордонної служби. Таким чином, спірне майно вибуло з її володіння на користь товариства незаконним шляхом на підставі підроблених документів, що також підтверджено відомостями із кримінального провадження, яке перебуває на стадії досудового розслідування. В подальшому, між відповідачами був укладений договір купівлі-продажу такого майна. Відтак, оскільки таке мано перебуває у добросовісного набувача [PERSON] незаконно, а тому у відповідності до ст. 1299, ч. 4 ст. 388 ЦК України просить витребувати його від набувача. У зв`язку із наведеним просить позов задовольнити. Відповідачами не подано відзиви, які б містили заперечення на позов. 22 березня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження 21 травня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. Третьою особою приватним нотаріусом подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов повністю з підстав викладених у позовній заяві. Просить такий задовольнити. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомили, відповідачі не подали відзиви на позовну заяву, а відтак, враховуючи що представник позивача не заперечує проти вирішення справи у їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного. Суд установив, [PERSON] на права власності належало нерухоме майно, а саме 1/2 нежитлового приміщення під літ. Г, яке знаходиться за адресою - [ADDRESS] . Дані обставини підтверджено копією свідоцтва про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 вересня 2014 року № 27043729. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть Штату Флорида США від 24 липня 2018 року. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла її онука [PERSON] , про що надіслала заяву щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк разом із правовстановлюючими документами на спірне майно. Попри те, спадкоємцю було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом на таке майно, у зв`язку із тим, що право власності спадкодавця на таке майно не підтверджено відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Дані обставини підтверджено постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мартинюк С. В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 травня 2020 року. Таким чином, позивач вважає, що її право на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку у відповідності до вимог Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, Кодекс). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140 цс 14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Згідно з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18) задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Крім того, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що позивач наводить доводи вибуття спірного майна з володіння [PERSON] поза її волею, наводячи наступні обставини. 15 березня 2018 року створено Товариство з обмеженою відповідальністю "Медіанта 2018". Учасниками (засновниками) такого товариства стали [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджено рішенням таких засновників від 15 березня 2018 року та статутом ТОВ "Медіната 2018" (далі - Статут). Відповідно до Протоколу № 1 цього товариства вирішено сформувати статутний капітал в розмірі 500000,00 грн. по 250000,00 грн кожен учасник (засновник), що становить по 50 % статутного капіталу, шляхом внесення [PERSON] спірного майна, а [PERSON] грошових коштів. Затверджено статут ТОВ "Медіанта 2018". Підписи учасників (засновників) посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Літвінчукам І. А. та зареєстровано нотаріальну дії у реєстрі за № 431. Товариство є власником майна, переданого його учасниками у власність як вклад статутного капіталу товариства (п. 5.2.1 Статуту). На виконання рішення засновників був складений акт прийому-передачі нерухомого майна (далі - акт). Надалі, право власності на таке майно зареєстровано у державної реєстрі, що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 жовтня 2020 року № 227286668 про реєстрацію права власності. Підстава: акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер:б/н, виданий 15 березня 2018 року, видавник: ТОВ "Медіанта 2018", протокол, серія та номер:1, виданий 15 березня 2018 року, видавник ТОВ "Медіаната 2018". Попри те, позивач наводить аргументи про те, що [PERSON] не була учасником (засновником) цього товариства, не брала участі у його створенні, не підписувала статут та протокол № 1, яким затверджено статут товариства та передано спірне майно у власність такого, адже перебувала за межами України, а відтак вважає, що такі документи є підробленими. У зв`язку із цим, з приводу вчинення шахрайських дій невстановленими особами представником позивача подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, яка зареєстрована у вставленому законом порядку та внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування, кримінальне провадження № 12020100070002162, попередня правова кваліфікація ч. 4 ст. 190 КК України. Відомостей про перетинання державного кордону України лінії розмежуванням межах з Донецькою та Луганської областями та тимчасово окуповано територією АР Крим [PERSON] за період з 19 листопада 2015 року по 19 листопада 2020 року в базі даних не виявлено. Дані обставини підтверджено листом Державної прикордонної служби України від 09 листопада 2020 року № 10.37-45-7205. Відтак, такі відомості на переконання позивача, підтверджують, що [PERSON] не могла брати особисто участь у створені ТОВ "Медіанта 2018" та передати майно до статутного капіталу товариства. Попри те, із такими доводами позивача суд не погоджується та оцінює критично, адже вони не узгоджується із наявними підписами на протоколі № 1 та статуті підприємства. Підпис на протоколі посвідчено приватним нотаріусом в його присутності, про що вчинено нотаріальну дію, яка зареєстрована у реєстрі в установленому законом порядку. Будь-яких доказів підробки, не дійсності підпису [PERSON] на цих документах, у суді відсутні. Внесення відомостей про шахрайські дії невстановленими особами до ЄРДР не підтверджує встановлення вини певних осіб, які б свідчили про вибуття майна із володіння [PERSON] поза її волею. Суд критично оцінює доводи позивача про те, що акт приймання-передачі нерухомого майна від 15 березня 2018 року не є нотаріально посвідченим, виходячи з наступного. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства України. Вказаний акт не є самостійний документом, він складений на виконання протоколу № 1 учасників (засновників) товариства та є доказом виконання певної дії, а саме дії по передачі майна до статутного капіталу товариства. Спірний акт не є правочином в розумінні статті 202 ЦК України, а є первинним документом, який лише засвідчує факт виконання дії, а тому до нього не можуть бути застосовані правила та вимоги, встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України. Акт, як документ, є посвідченням юридичних фактів, спрямованих на відображення дій суб`єктів права, які вчиняються з наміром створити певні правовідносини, зокрема посвідчують факт здійснення внеску учасником до юридичної особи, який безпосередньо пов`язаний саме з виконанням обов`язків за рішенням учасників (засновників), та не є свідченням вчинення правочину. Також відповідно до ст. 657 ЦК України, яка є прямою нормою закону, що регламентує укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна та передбачає обов`язкове нотаріальне посвідчення даного виду договорів. Це також свідчить про ту обставину, що акт приймання-передачі нерухомого майна не може вважатися правочином щодо нерухомого майна, оскільки не є нотаріально посвідченим документом. Для реєстрації права власності на нерухоме майно, окрім акту приймання-передачі, ще надаються рішення органів управління товариства (протоколи, рішення учасників). Це положення закріплене Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за № 1127 від 25 грудня 2015 року. Так, згідно п. 48 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, що діяла на момент підписання акту приймання-передачі) зазначено, що для проведення державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок до статутного капіталу подаються: 1) документ, що посвідчує право власності особи на майно, що передається у власність юридичної особи (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна; 3) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом (у разі, коли передача майна здійснюється іншою юридичною особою); 4) письмова згода всіх співвласників (у разі, коли передача здійснюється щодо майна, що перебуває у спільній власності). Таким чином, акт приймання-передачі це не єдиний документ, що надавався для реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Медіанта 2018» та вказаний акт є лише документом, який підтверджує факт передачі майна. Суд також враховує дані про те, що на момент реєстрації права власності на спірне майно за товариством, таке майно належало його учаснику (засновнику) [PERSON] , про що були відомості в Державному реєстрі нерухомого майна та підтверджено наявний запис в ньому. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що чинним законодавством не передбачено обов`язкової форми акту прийому-передачі з нотаріальним його посвідченням, адже не є договором купівлі-продажу нерухомого майна у розумінні ЦК України, а тому доводи позивача з цього питання не приймаються судом до уваги. Отже, спірне майно було передано [PERSON] до статутного капіталі товариства та відповідало її волі, адже протилежного судом не встановлено. Позивачем не доведено обставин, які б не відповідали дійсності та що такі викликані умисними діями іншого учасника товариства, у відповідності до ст. 76-80 ЦПК України. Відповідно до п. 9.3 Статуту товариства виконавчим органом товариства є директор. Директор здійснює розпорядження майном товариства. Відтак, оскільки спірна нерухомість передана її учасником до статутного капіталу товариства та така стала його власністю, що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 жовтня 2020 року № 227286668, а відтак директор товариства розпорядився таким майном наступним чином. 09 жовтня 2019 року між ТОВ "Медіанта 2018" в особі директор Горбача Ігоря Миколайовича та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою - [ADDRESS] Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. та зареєстровано у реєстрі за № 1723. Відтак, укладення такого договору відповідало волі обох сторін, наміри та волевиявлення були вільними, будь-яких застережень щодо отримання дозволу на його укладення від учасників (засновників) товариства суд не встановив та статутом товариства не передбачено, адже майно належало товариству, а не особисто його учаснику [PERSON] , яка після його внесення до статутного капіталу набула права на частку у цьому товаристві, що була сформована за рахунок спірного майна (п. 5.8 статуту). Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, яке набула на підставі договору, який відповідав волі сторін, будь-яких сумнівів у вибутті майна від товариства у останньої не було, адже наявними були правовстановлюючі документи, що підтверджували право власності товариства на таке майно. Відтак, враховуючи, що суд не встановив, що таке майно вибуло із володіння [PERSON] поза її волею, а відтак відсутні підстави для його витребування від добросовісного набувача у відповідності до ч. 4 ст. 388 ЦК України. Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення справи суд не встановив. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу наданого позивачами окремо, а також в їх сукупності, суд прийшов висновку, що обставини, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Відтак, суд прийшов переконання про те, що право позивача про витребування із володіння добросовісного набувача не підлягає захисту, адже підтверджено належними доказами у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України. Щодо похідних позовних вимоги-2, вимоги-3, вимоги-4, вимоги-5, то оскільки в основній вимозі відмовлено повністю, а відтак відсутні підстави для задоволення похідних вимог, а тому у таких необхідно відмовити. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір, що підтверджено документом, який міститься у матеріалах справи, який необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed