Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

В травні 2015 року прокурор Ульяновського району в інтересах держави звернувся в суд з позовом до Ульяновської районної державної адміністрації, [PERSON], [PERSON], Державного реєстратора реєстраційної служби Ульяновського районного управління юстиції Кіровоградської області про скасування розпоряджень та повернення земельної ділянки, посилаючись на те, що в березні 2015 року Прокуратурою Ульяновського району Кіровоградської області встановлено порушення дотримання вимог земельного законодавства при наданні у власність земельних ділянок фізичним особам на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області.Так, розпорядженням голови Ульяновської районної державної адміністрації від 23.04.2012 року за №201-р надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок орієнтовною загальною площею 3,0 га ріллі, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у резерві на території йосипівської сільські ради Ульяновського району Кіровоградської області, для ведення особистого селянського господарства. Крім цього, розпорядженнями голови Ульяновської районної державної адміністрації №673-р та №674-р від 21.12.2012 року затверджено акти визначення збитків, проект землеустрою та надання у власність [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок, площею 1.5 га., кожному, для ведення особистого селянського господарства на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області. На підставі вказаних розпоряджень 26.03.2013 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Ульяновського районного управління юстиції Кіровоградської області [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право власності на земельні ділянки. Водночас, передача земельних ділянок у власність відбулася з порушенням вимог Земельного кодексу України та Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", виходячи з наступного. Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.90 сільські і селищні ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місцерозташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Згідно з ч.ч. 1, 9, 10 ст. 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Згідно листа начальника відділу Держземагентства в Ульяновському районі від 18.03.2015 №716, викопіювання з формування меж Йосипівської сільської ради, земельні ділянки [PERSON] площею 1,5 га та [PERSON], площею 1,5 га для ведення особистого селянського господарства на території Йосипівської сільської ради відносяться до земель державного резервного фонду. Водночас згідно листа Йосипівської сільської ради від 18.03.2015 №96/02-14, [PERSON] та [PERSON] не були членами КСП "Росія", ТОВ "Хлібороб", ФГ "Мельник", ФГ "Золотий колос", не були працівниками установ, організацій соціальної сфери, розташованих на території Йосипівської сільської ради та пенсіонерами з їх числа і не проживають на території села Йосипівка з 23.11.2007 року. Також, згідно додатка до вищезазначеного листа Йосипівської сільської ради на території сільської ради проживають 53 громадян, які мають право на отримання земельних ділянок з резервного фонду, та, які офіційно звертались із заявами, але ще не отримали земельні ділянки у власність. Відповідно до п. 7 указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.95 встановлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Тобто, земельним законодавством встановлено, що за рахунок земель резервного фонду виділяються земельні ділянки виключному переліку осіб, а саме громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств, або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Таким чином, землі резервного фонду передані особам, які не відносяться до соціальної сфери життя села, та не є членами КСП і навіть не проживають у цьому населеному пункті. Зважаючи на те, що відповідачами спірне свідоцтво про право власності на земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, та повернення земельної ділянки на користь держави. Прийняттям Ульяновською районною державною адміністрацією незаконних розпоряджень та виданням Державним реєстратором Реєстраційної служби Ульяновського районного управління юстиції Кіровоградської області оспорюваних свідоцтв про право власності на земельні ділянки порушено інтереси держави, адже з державної власності протиправно вибули земельні ділянки, які не могли бути передані у власність, оскільки відносяться до земель резервного фонду, і в даному випадку надання таких земель у власність суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. З огляду на викладене, прокуратура Ульяновського району Кіровоградської області звертається до суду з цим позовом в інтересах держави. Так, на даний час спірні земельні ділянки розташовані за межами населеного пункту с. Йосипівка згідно проекту землеустрою щодо встановлення (корегування) і зміни меж с. Йосипівка, на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області, а отже вказані земельні ділянки відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України підлягають поверненню до земель державної власності. Відповідно до ст. 114 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. В зв'язку з тим, що всі вищезазначені спірні правовідносини, в даному випадку, виникли з однієї підстави - розпорядження голови Ульяновської районної державної адміністрації від 23.04.2012 №201-р, - у позові об'єднано декілька позовних вимог, які стосуються різних відповідачів, різних оскаржуваних розпоряджень. Враховуючи те, що про наявність порушень вимог вищезазначеного законодавства прокуратурі Ульяновського району стало відомо в березні 2015 року, тому строк звернення до суду з даним позовом не пропущено. В судовому засідані прокурор просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Ульяновської РДА в судовому засідані заперечив щодо задоволення позову посилаючись на заперечення, яке додав до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у зв"язку із спливом позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилась, повідомлена належним чином. Представник реєстраційної служби Ульяновського РУЮ в судове засіданя не з"явився, надіслав до суду заяву в якій просить суд розглянути без їх участі. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що розпорядженням голови Ульяновської районної державної адміністрації №201-р від 23.04.2012 року [PERSON] та [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, щодо відведення у власність земельних ділянок орієнтовною загальною площею 3.0 га. ріллі, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у резерві на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району кіровоградської області, для ведення особистого селянського господарства ( а.с.6). Розпорядженнями голови Ульяновської районної державної адміністрації №673-р та № 674-р від 21.12.2012 року [PERSON] та [PERSON] Затверджено акт визначення збитків, проекту землеустрою та надано у власність земельні ділянки загальною площею по 1.5 га. ріллі кожному, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у резерві на території Йосипівської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області, для ведення особистого селянського господарства ( а.с.а.с.7,8). В подальшому [PERSON] та [PERSON] видані свідоцтва про право власності на об"єкт нерухомого майна - земельні ділянки (а.с.а.с.11,12). Відповідно до ч.ч. 1-3ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно дост. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сторонами у спорі, є підставою для відмови у позові відповідно до ст. 267 ЦК України Визначення початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Із матеріалів справи вбачається, що при подачі прокуратурою району позовної заяви про скасування розпоряджень Ульяновської райдержадміністрації та визнання недійсним свідоцтв про право власності на земельні ділянки без поважних причин пропущено строк позовної давності і питання щодо поновлення даного терміну позивачем не ставилося, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Посилання позивача в позовній заяві про те, що їм стало відомо про порушення вимог земельного законодавства в березні 2015 року, є необґрунтованим, оскільки прокуратурою району упродовж 2012-2015 років здійснювалися, а якщо не здійснювалися, то повинні були здійснюватися неодноразові перевірки державних установ щодо дотримання вимог земельного законодавства і вказані порушення могли бути виявлені у межах строку позовної давності. В даному випадку позиція позивача розходиться із судовою практикою Верховного Суду України. Так, позиція Верховного Суду України полягає в тому, що строки позовної давності обчислюються не з моменту виявлення прокуратурою при проведенні перевірки факту порушення державних інтересів, а з моменту прийняття відповідного рішення або укладення відповідного договору, які, на думку прокурора, порушують державний інтерес (постанова ВСУ у справі № 3-194гс14 від 23.12.2014 року, постанова ВСУ у справі № 3-23гс14 від 27.05.2014 року). Крім того, Верховний Суд України у постанові по справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 року дійшов висновку, що для визначення початку обчислення позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення його прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення його прав. Тобто, доводи прокуратури про те, що звернення до суду обумовлене результатами прокурорської перевірки, в ході якої виявлено порушення державних прав та інтересів, не повинні братися до уваги, оскільки прокуратура мала всі права і передбачені можливості дізнатися про порушення державних інтересів в рамках позовної давності. Верховнипй Суд України вказує, що норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, тому обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом: першої інстанції лише за заявою сторони, зробленою до винесення судом рішення у спорі.

Outcome: dismissed