Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним іпотечний договір майнових прав № 1549. При цьому позивач посилається на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № 1631/08ф від 28.08.2008 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 221 187,93 дол. США грн., що еквівалентно 1 071 810,35 грн. за курсом НБУ на дату укладення договору, під 17% річних. 28.08.2008 року для забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було укладено іпотечний договір майнових прав № 1549, предметом якого є майнові права на квартиру під [ADDRESS] площею 132.7 кв.м. Вказана в цьому пункті адреса Будинку та Квартири є будівельними та може бути змінені після введення будинку, в якому зводиться квартира в експлуатацію. Згідно з п. 1.4. Договору, відповідно до ст. 55 ЗУ «Про Нотаріат», після закінчення будівництва, збудована нерухомість, майнові права на яку є предметом договору іпотеки за цим договором, продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов цього іпотечного договору їпотекодержатедь на підставі документа про право власності реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власник на збудовану нерухомість. За згодою сторін цього Договору нотаріус накладає заборону на відчуження майнових, прав на квартиру; після реєстрації іпотекодавцем права власності на квартиру як на нерухоме майно, за повідомленням іпотекодержателя, накладає заборону на відчуження нерухомості, яка € предметом іпотеки за цим договором. Однак, на думку позивача, скільки майнові права на відповідну квартиру в незавершеному будівництвом жилому будинку відповідно до положень Закону України "Про іпотеку" в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, вказані майнові права були неправомірно передані в іпотеку, тому оскаржуваний договір іпотеки від 07 лютого 2007 року, є недійсним в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), що і обумовило звернення до суду з відповідним позовом. В судове засідання представник позивача не з'явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому порядку (згідно ст. 74 ЦПК України), поважних причин щодо своєї неявки суду не представив. Заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надавав, про поважність причин неявки суду не повідомив. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у його відсутність, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 28.08.2008р. між сторонами у справі було укладено кредитний договір № 1631/08оф, за умовами якого Банк надає позичальнику грошові кошти у сумі 221 187,93 грн. доларів США, 93 центи, що складає еквівалент 1071810,35 грн. за курсом НБУ на дату укладення цього договору, в порядку і на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, що можуть бути укладені у майбутньому і що становитимуть невід'ємну частину цього договору. 28.08.2008 року для забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було укладено іпотечний договір майнових прав № 1549 Відповідно до п. 1.2. Договору, предметом іпотеки є майнові права на квартиру під [ADDRESS] та Квартири є будівельними та може бути змінені після введення будинку, в якому зводиться квартира в експлуатацію. Згідно з п. 1.4. Договору, відповідно до ст. 55 ЗУ «Про Нотаріат», після закінчення будівництва, збудована нерухомість, майнові права на яку є предметом договору іпотеки за цим договором, продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов цього іпотечного договору, їпотекодержатедь на підставі документа про право власності реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власник на збудовану нерухомість. За згодою сторін цього Договору нотаріус накладає заборону на відчуження майнових, прав на квартиру; після реєстрації іпотекодавцем права власності на квартиру як на нерухоме майно, за повідомленням іпотекодержатедя, накладає заборону на відчуження нерухомості, яка € предметом іпотеки за цим договором. Згідно із встановленим ст. 11 ЦПК принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Відповідно ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним. За умовами до ст.60 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 5 Закону України від 05.06.2003року № 898-IV "Про іпотеку", у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваного позивачем [PERSON] іпотеки 07.02.2007 року, визначений вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому. Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. При цьому таке поняття як "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав в Законі України " Про іпотеку" відсутні (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку». У постанові від 17 квітня 2013 року в справі № 6-8цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що у статті 5 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІУ "Про іпотеку" (у редакції, яка діяла з 12 травня 2006 року по 14 січня 2009 року) вказаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі були відсутні. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", яким були внесені зміни до Закону України "Про іпотеку". Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 15 травня 2013року в справі № 6-36 цс13., постанові від 17 лютого 2016 року в справі № 6-7337ск15. Вказана правова позиція згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Таким чином під час укладення іпотечного договору 28.08.2008р. були порушені положення ст. 5 Закону України від 05.06.2003р. «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Оскільки майнові права на відповідну квартиру в незавершеному будівництвом жилому будинку відповідно до положень Закону України "Про іпотеку", в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, вказані майнові права були неправомірно передані в іпотеку, і за даних обставин оспорюваний позивачем договір іпотеки від 28.08.2008р. є недійсним в силу статей 203, 215 Цивільного кодексу України, як такий, що укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору від 28.08.2008 року № 1549 підлягають задоволенню як такі, що підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved