Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], Житлово - будівельний кооператив " Ромашка - 1 " про визнання права власності , та просила суд визнати за [PERSON] право власності на 1 / 3 частину квартири [ADDRESS], та визнати не дійсним частково свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 51446395 від 05 січня 2016 року, а саме замість 2 / 3 частки квартири [ADDRESS] на 1 / 3 частини. В свою чергу відповідач [PERSON], звернувся з зустрічними позовними вимогами до [PERSON], треті особи: [PERSON], Житлово - Будівельний кооператив " Ромашка - 1 " про визнання права власності на майно, та відповідно до уточненої позовної заяви від 11 вересня 2018 року просив суд визнати [PERSON], одноособовим власником 2 / 3 частин квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 17 жовтня 2016 року ( а. с. 112 І том справи ) [PERSON] в судовому засіданні первинні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, щодо зустрічних позовних вимог відповідача [PERSON] заперечила проти задоволення в повному обсязі. Відповідач [PERSON], та його представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 30 грудня 2015 року ( а. с. 113 І том справи ), та [PERSON], що діє на підставі довіреності від 17 травня 2018 року ( а. с. 218, І том справи ) щодо первинних позовних вимог заперечив проти їх задоволення в повному обсязі, та просив суд відмовити у їх задоволенні, щодо зустрічних позовних вимог просив суд їх задовольнити в повному обсязі, з підстав зазначених у зустрічній позовній заяві. Треті особи [PERSON] та представник ЖБК "Ромашка-1" у судове засідання не прибули, проте в матеріалах цивільної справи містяться їх письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків, та відповідних правовідносин. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 Цивільного процесуального Кодексу України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, [PERSON] був прийнятий в члени Житлово - будівельний кооператив « Ромашка 1 » 28 травня 1991 року ( а. с. 79, том справи І ). Позивачка [PERSON] не надала ніяких доказів щодо сплати нею частини пайових внесків за спірну квартиру, за грошові кошти, отримані нею особисто до шлюбу або в період шлюбних відносин із відповідачем, а надані позивачкою докази не відносяться до предмету позову. Свідоцтво по право власності на спірну квартиру було видане Головним Управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації власнику [PERSON] 03 серпня 2000 року ККВ № 46981 ( а. с. 72, 228, 161, том І ). Позивачка [PERSON] не зверталася до Головного управління житлового забезпечення із проханням видати їй Свідоцтво про право власності на частку спірної квартири. Не отримувала відмови від відповідних органів про видачу їй правовстановлюючого документу на частку спірної квартири, а також не вимагає скасувати реєстрацію права власності на спірну квартиру відповідно Свідоцтву від 05 січня 2016 року. Не вимагає вчинити будь - які дії відносно Свідоцтва про право власності на квартиру від 03 серпня 2000 року, невід'ємно пов'язаного із Свідоцтвом від 05 січня 2016 року, та не є членом ЖБК «Ромашка-1». . Свідоцтво про право власності на частки квартири ( [PERSON] - 2 / 3 частки, [PERSON] - 1 / 3 частка ) було видане 05 січня 2016 року ( а. с. 30, 120, 162, 163, том справи І ). Відповідач [PERSON], як одноособовий власник спірної квартири, подарував своїй неповнолітній доньці [PERSON] 1 / 3 частину спірної квартири згідно договору дарування від 08 вересня 2000 року у договорі дарування [PERSON] іменований, як « ДАРУВАТЕЛЬ ». Пайові внески за спірну квартиру повністю сплатив відповідач [PERSON] за грошові кошти, отримані ним по - за шлюбними відносинами із позивачкою. Частину пайових внесків за [PERSON] сплатив [PERSON] ( а. с. 12 ). Позивачка [PERSON] забезпечена житлом і має у власності приватний будинок в [ADDRESS] ( а. с. 168, 169, том справи І ; а. с. 16 - 18, 19 - 21, том справи ІІ ) Позивачка також користується без будь - яких обмежень спірною квартирою на правах користувача. [PERSON], після перенесеного ним інсульту, являється інвалідом першої групи згідно довідки МСЕК від 24 вересня 2014 року та потребує сторонньої допомоги ( а. с. 90, 115, 229 том справи І ). Сторонню допомогу [PERSON] не надають мешканці спірної квартири. Сторонню допомогу [PERSON] змушений отримувати в іншому місці. Пайові внески за спірну квартиру повністю сплатив [PERSON] за грошові кошти, отримані ним по - за шлюбними відносинами із позивачкою ( а. с. 12, том справи І ). [PERSON] являється власником кооперативної квартири [ADDRESS] ( а. с. 11, том справи І ). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] пояснила суду, що має неприязнені стосунки із [PERSON], а тому судом не можуть бути прийняті та покладені в основу рішення її покази. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що проживає без реєстрації в квартирі [ADDRESS], до 2018 року проживав із своєю сім"єю у спірній квартирі, предмет спору між батьками його дружини йому невідомі, щодо стосунків які склалися з її батьками, йому відомо від його дружини. Відповідно до ст. 392 Цивільного Кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична ї особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини '' втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне '' ( справа '' Ятрідіс проти Греції ''). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише '' на умовах, передбачених законом '', а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію '' законів '' ( справа Україна - Тюмень проти України '' ) рішення від 22 листопада 2007 року. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь - які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь - які треті особи ( враховуючи державу ), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення первинних позовних вимог, оскільки до суду не надано жодних допустимих та належних доказів для задоволення позовних вимог. Що стосується зустрічних позовних вимог, оскільки в ході судового розгляду [PERSON] довів про те, що він є одноособовим власником 2 / 3 частин квартири [ADDRESS], то вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює « право на суд », в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ». Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, Європейського суду з прав людини , від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", оскільки в задоволенні первинних позовних вимог суд відмовив, а зустрічні вимоги задовольнив, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на відповідача [PERSON], оскільки позивач [PERSON] є інвалідом та звільнений від сплати судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved