Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" про: - визнання недійсним Кредитного договору №014/0456/74/01204 від 8 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Престиж", нині Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" та [PERSON] , з моменту його укладення; - визнання недійсним Іпотечного договору від 09 лютого 2007 лютого між Відкритим акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Престиж", нині Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" та [PERSON] , з моменту його укладення. В обґрунтування вимог зазначено, що 08 лютого 2007 року між [PERSON], та Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк Престиж», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Фідобанк", в особі начальника Кіровоградського відділення № 1 [PERSON] укладено споживчий кредитний договір № 014/0456/74/01204 . Згідно п. 1.1 якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 36000,00 доларів США на строк з 08.02.2007 року по 07.02.2027 року , із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12 % річних. Повернення кредиту здійснюється позичальником щомісячно в розмірі 1/240 від суми отриманого кредиту, погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно( п.1.6 Договору). 09 лютого 2007 року в забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № 014/0456/74/01204 від 08.02.2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк Престиж», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" укладено договір іпотеки предметом якого є трикімнатна квартира№144 , яка розташована по [ADDRESS], та належить на праві власності іпотекодавцю згідно договору купівлі-продажу від 08.02.2007 року . Протягом тривалого часу позивач, не порушуючи умов договору сплачував щомісячні платежі, тіло кредиту та відсотки за користування кредитом, але стрімке підвищення курсу долара США, призвело до неможливості виконувати зобов'язання. Подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно - правових відносин, закріплених у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості. Такі обставини спонукали звернути увагу на відповідність укладених правочинів закону. Так, вважає, що несправедливими є умови у частині надання кредиту в долларах США, що є грубим порушенням ч.3 ст. 13 ЦК України; крім того, у банку відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка необхідна для використання іноземної валюти, як засіб платежу при виконанні кредитного договору. Використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування, суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України «Про Національний банк України». Кредитний договір від 08.02.2007 року не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, умов, визначених п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідальність сторін визнані обов»язковими. Кінцева сума тільки одних відсотків перевищить суму кредиту у два рази. Кредитний договір не містить відповідальності сторони, зобов»язанням якої є надання кредиту, тобто вимога закону про обов»язковість внесення до умов кредитного договору умову про відповідальність сторін, і зокрема, умову про відповідальність кредитодавця не виконано. Пункт 6.5 розділу 6 договору містить дискримінаційні відносно позичальника права кредитора . Вважає також недійсним іпотечний договір, який є похідним від кредитного договору. Посилається на норми ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215, ч.1 ст.216, ст.227, 236, ч.2 ст. 548 ЦК України та статті 3,11,18,21 , 22 Закону України »Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позовній заяві. Відповідач, зокрема його представник в суді позовні вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити із-за безпідставності та необгрунтованості. Вказує на те, що при укладанні кредитного договору позичальнику були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні заявлених вимог, з наступного. Встановлено, що 08 лютого 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк»Престиж» , в послідуючому правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», в особі начальника Кіровоградського відділення № 1 [PERSON] укладено споживчий кредитний договір №014/0456/74/01204, за умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 36 000 ,00 доларів США на строк з 08.02.2007 року по 07.02.2027 року , із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12% річних (а.с.9-10). Повернення кредиту здійснюється позичальником щомісячно в розмірі 1/240 від суми отриманого кредиту, погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно ( п.1.6 Договору). 09 лютого 2007 року в забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № 014/0456/74/01204 від 08.02.2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк Престиж», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" укладено договір іпотеки предметом якого є трикімнатна квартира[NUMBER] , яка розташована по [ADDRESS], та належить на праві власності іпотекодавцю [PERSON],згідно договору купівлі-продажу від 08.02.2007 року. Вартість предмета іпотеки становить 36228,00 грн. (а.с.11-19). Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 213 ЦПК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За правилами п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених законом, на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. За правилами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Факт підписання кредитного договору та отримання кредитних коштів позивач [PERSON] не оспорює. Недійсність договору іпотеки мотивує їх похідним характером від кредитного договору. Доводи позивача про те, що перед укладенням кредитного договору позичальник не отримував від Банку інформацію про умови кредитування з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача , не має умов, які п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, є безпідставними, оскільки вони спростовуються письмовими доказами. Так, відповідно повідомлення позичальника-фізичної особи про умови надання споживчого кредиту від 01.02.2007 року, підписаного позичальником кредитного договору, останній ознайомився з умовами надання споживчого кредиту , що вказує на його свідомий вибір тієї програми кредитування та вибору саме банку відповідача ( а.с.89-90) . Крім того ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак, ні ст. 15, ні ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» не передбачений такий вид відповідальності як визнання недійсним договору внаслідок ненадання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (послугу). Крім того, вимоги про повідомлення кредитодавцем споживача у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг набрали чинності лише з 16 жовтня 2011 року, оскільки в цій частині ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була доповнена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», тобто вже після підписання позичальником спірного правочину. Підстава позовної вимоги про те, що умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США є несправедливими для позичальника, суперечать принципу добросовісності і у ПАТ «Фідобанкк» на момент укладення договору була відсутня індивідуальна ліцензії для надання кредиту в іноземній валюті, є необґрунтованими. Під час укладення договору у позивача була можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи із динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та можливість отримання кредиту в національній валюті. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Після ознайомлення позивача з умовами надання споживчого кредиту , які він отримав 01.02.2007 року, вже 08.02.2007 року позичальник власноручно підписав кредитний договір, договір іпотеки , чим підтвердив факт ознайомлення з елементами вартості кредиту, які він повиннен сплатити по договору та умовами кредитування в іноземній валюті. Щодо відсутності індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, то відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і строки таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (п.в ч. 4.ст. 5). На сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. На час укладення спірного договору у АКБ »Престиж» діяла банківська ліцензія видана Національним Банком України в лютому 2006 року, письмовий дозвіл Національного Банку України на право здійснення операцій визначених п.1-4 ч. ст. 47 ЗУ «Про Банки і Банківську діяльність» та додаток до нього із переліком операцій, які має право здійснювати Банк, в тому числі й операцій з валютними цінностями (а.с.84-87). Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» лише в 2011 році зобов'язано Банки здійснювати операції з валютними цінностями при наявності генеральної ліцензії отриманої у встановленому порядку. Оспорювані правочини укладені в 2007 році і на цей час банк мав необхідний перелік документів (банківську ліцензію та дозвіл НБУ) для здійснення кредитування в іноземній валюті. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні дані про те, що при підписанні кредитного договору, договору іпотеки порушено принцип вільного волевиявлення сторін без узгодження всіх істотних умов договорів. Адже про вільне волевиявлення позивача свідчать підписи на усіх договорах. Узагальнюючи наведене суд вважає, що в даному випадку обставини вказані в позовній заяві не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору і такі вимоги позивача задоволенню не підлягають. Також безпідставним є доводи сторони про дискримінаційні умови договору щодо можливості підвищення відсоткової ставки, оскільки договір укладено до набрання чинності ЗУ від 12.12.2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Оскільки , договір іпотеки оспорюється виключно з посиланням на ч.2 ст. 548 ЦК України, то дані позовні вимоги є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, а тому також задоволенню не підлягають. Таким чином, при укладенні Кредитного договору №014/0456/74/01204 від 8 лютого 2007 року [PERSON] діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з Банком визначив характер договорів, які вони уклали, їх умови (зміст). При укладенні спірних договорів сторонами були погоджені всі істотні умови договорів. Позичальник, отримавши кредитні кошти в розмірі 36 000,00 доларів США, користувався ними, до 2014 року повністю виконував умови кредитного договору і лише через 7 років після його укладення пред'явив позов про визнання договорів недійсними , а відтак вимоги останнього є безпідставними та необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed