Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Згідно позовної заяви, заяв про уточнення позовних вимог та пояснень позивачки в судовому засіданні, 19.10.1995 року рішенням виконавчого комітету Нетішинської міської ради Хмельницької області її батьку [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,7000 га, з якої: 0,1000 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 0,6000 га - для ведення особистого селянського господарства. Батько вказану земельну ділянку не приватизував, державного акту на право власності на неї не отримав. Після смерті батька 18.04.1998 року, вся земельна ділянка площею 0,7000 га. використовувалась її матір'ю [PERSON], до 2006 року її братом [PERSON] та нею. Особисто вона користувалася і користується до цього часу земельними ділянками розміром 0,1200 га. та 0,0830 га. В грудні 2015 року позивачка звернулася в Нетішинську міську раду Хмельницької області із заявою про передачу їй у власність вищевказаних земельних ділянок. Нетішинською міською радою Хмельницької області їй надано дозвіл на приватизацію лише земельної ділянки площею 0,1200 га. В передачі у власність земельної ділянки площею 0,0830 га. позивачці відмовлено, оскільки рішенням Нетішинської міської ради Хмельницької області № 63/1487 від 23.09.2014 року ця земельна ділянка передана у власність [PERSON] Згідно вказаного рішення [PERSON] передано у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,0524 га. кадастровий номер: 6810500000:02:001:0966 та земельну ділянку площею 0,0830 га., кадастровий номер: 6810500000:02:001:0967, яка не перебувала у її користуванні, що позивачка вважає неодноразовою приватизацією по одному виду використання. Також зазначила, що ні вона, ні її сусіди, які є суміжними землекористувачами спірної земельної ділянки, межі останньої не погоджували, що є порушенням порядку оформлення документів із землеустрою. Таким чином дане рішення міської ради суперечить ч.4 ст.116, ч.1 ст.118 ЗК України, тому підлягає скасуванню. Крім того, позивачка вважає, що передаючи у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0830 га. Нетішинська міська рада Хмельницької області не врахувала, що вона використовує її вже понад 20 років, а тому відповідно до ст.119 ЗК України набула на неї право за набувальною давністю. Таким чином міська рада та [PERSON] порушили її право на набуття права власності на вказану земельну ділянку за набувальною давністю. На підставі наведеного позивачка просить скасувати рішення Нетішинської міської ради Хмельницької області від 23.09.2014 року в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0830 га.; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0830 га., видане [PERSON] реєстраційною службою Нетішинського МУЮ Хмельницької області 07.10.2014 року; зобов'язати Нетішинську міську раду Хмельницької області передати [PERSON] у власність за набувальною давністю земельну ділянку площею 0,0830 га. за адресою: вул.Соловївська, 144, м.Нетішин Хмельницької області. Представник позивачки в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та пояснив, що коли [PERSON] почала готувати документи на приватизацію земельних ділянок, якими користувалася, то виявила, що одна з них вже приватизована [PERSON] Однак остання ніколи не користувалася спірною ділянкою, не користується нею і на даний час. Представник вважає, що при безоплатній передачі земельної ділянки [PERSON] міська рада допустила ряд порушень вимог земельного законодавства. Зокрема, [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, якою та ніколи не користувалася, при цьому вона отримала безоплатно у власність дві земельних ділянки одного призначення, що є порушенням вимог ст.ст.116, 118 ЗК України. Крім того, межі спірної земельної ділянки з [PERSON] та іншими суміжними землекористувачами не погоджувалися. В той же час [PERSON] в порядку ст.119 ЗК України набула права власності на спірну земельну ділянку на підставі набувальної давності, так як користувалася нею після смерті батька вже понад 20 років. Проте, своєчасно приватизувати спірну ділянку до 2014 року вона немала матеріальної можливості. Відповідачка [PERSON] та її представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову посилаючись на його безпідставність та недоведеність. В обґрунтування заперечень представник зазначив, що [PERSON] отримала у власність спірну земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації з дотриманням вимог чинного законодавства. Так, на момент її звернення до міської ради з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, остання перебувала в комунальній власності і відносилася до земель запасу. Виготовлений проект землеустрою містив всі необхідні документи, в тому числі акт погодження меж земельної ділянки з підписами суміжних землекористувачів, був погоджений відповідними органами. Після цього, рішенням Нетішинської міської ради № 63/1487 від 23.09.2014 року вказаний проект землеустрою був затверджений, а спірна земельна ділянка передана у власність [PERSON] На підставі даного рішення міської ради вона отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Представник вказує на те, що одним оскаржуваним рішенням міської ради [PERSON] передано земельну ділянку, яка не є суцільним масивом, а розділяється дорогою, тому складається з двох земельних ділянок з двома кадастровими номерами. Враховуючи наведене, а також те, що земельна ділянка не перевищує норму безоплатної передачі землі для ведення особистого селянського господарства, представник вважає, що в даному випадку відсутнє порушення вимог ч.4 ст.116 ЗК України. Крім того, в пп.«б» п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року зазначено, що ст.119 ЗК України, що регулює набуття права на земельну ділянку за набувальою давністю, зворотної дії в часі не має, тому може застосовуватися лише з 01 січня 2017 року. Представник зазначив, що позивачка та її представник не надали жодних доказів в підтвердження того, що відповідачка [PERSON] отримала спірну земельну ділянку з порушенням вимог чинного законодавства, тому враховуючи вищевикладене вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Представник Нетішинської міської ради та виконавчого комітету Нетішинської міської ради позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що відповідно до листа Верховного Суду України від 29.10.2008 року №19-3767/0/8-08 право набувальної давності підлягає застосуванню лише з 01 січня 2017 року, тобто через 15 років з моменту вступу в силу нового Земельного кодексу. Крім цього, ст.119 ЗК України не передбачає переваг для осіб, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років без відповідних документів, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю чи права користування. Зазначена норма дає право вказаним особам лише на звернення до відповідного органу із клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обовязковості такої передачі. При цьому, позивачка за період з 1998 року мала можливість належним чином оформити право власності на спірну земельну ділянку, однак цього не зробила. До міської ради із заявами про передачу їй у власність спірної земельної ділянки за набувальною давність не зверталася. Представник зазначив, що до приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки вона була вільна, перебувала у комунальній власності, процедура передачі її у власність останній не була порушена, рішення міської ради відповідає вимогам чинного законодавства, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Представник третьої особи - відділу Держгеокадастру у м.Нетішин Хмельницької області заперечувала проти задоволення позовних вимог. Пояснила, що у 2014 році на погодження до відділу надійшли два проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок для передачі їх у власність [PERSON] За результатами їх розгляду спеціалістами було надано позитивні висновки та погоджено дані проекти. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки був виготовлений з дотриманням вимог чинного законодавства, в ньому наявний акт погодження меж земельної ділянки підписаний суміжними землекористувачами. Оскільки передана у власність [PERSON] земельна ділянка розділяється дорогою, тому складається з двох земельних ділянок з двома кадастровими номерами, що зазначено в рішенні міської ради. За таких обставин відсутнє порушення вимог ч.4 ст.116 ЗК України. Вислухавши представників позивачки, її представника, відповідачки, представників відповідачів та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно архівної копії рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам м.Нетішин» № 256 від 19.10.1995 року та додатку до нього, батьку позивачки [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,70 га, з якої: 0,10 га. - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, 0,60 га. - для ведення особистого підсобного господарства. Право власності на вказану земельну ділянку [PERSON] належним чином не оформив, що не заперечується позивачкою. Згідно пп.1.8, 2.8. рішення Нетішинської міської ради «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства» № 63/1487 від 23.09.2014 року, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її у власність [PERSON] площею 0,1354 га., з них: 0,0524 га. (кадастровий номер 6810500000:02:001:0966), яка розташована на вул.Соловєвська, для ведення особистого селянського господарства та 0,0830 га. (кадастровий номер 6810500000:02:001:0967), яка розташована на вул.Соловєвська, для ведення особистого селянського господарства, а також передано вказані земельні ділянки їй у власність. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно №27795323 від 07.10.2014 року, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,083 га., кадастровий номер 6810500000:02:001:0967, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. В силу положень ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно змісту ч.2 ст.19 Конституції України, ч.3 ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Згідно ч.3 ст.140 Конституції України органами місцевого самоврядування є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях, зокрема, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Згідно ч.ч.1, 3, 4 ст.116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до п."б" ч.1 ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно п."б" ч.1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Відповідно до ч.1 ст.122 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений в статті 118 ЗК України. Так, згідно ч.ч.6, 7, 8, 9 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Суд не приймає до уваги та оцінює критично твердження представника позивачки про те, що [PERSON] отримала безоплатно у власність дві земельні ділянки одного цільового призначення, оскільки одним рішенням Нетішинської міської ради №63/1487 від 23.09.2014 року останній передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,1354 га., яка розділена дорогою, тому складається з двох земельних ділянок з різними кадастровими номерами. Вказане підтверджується поясненнями представника відділу Держгеокадастру у м.Нетішин Хмельницької області та матеріалами оглянутого судом проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. Безпідставними є також посилання позивачки та її представника на те, що межі спірної земельної ділянки не погоджувалися із суміжними землекористувачами. Так, в матеріалах проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки оглянутого судом в судовому засіданні наявний акт погодження меж земельної ділянки з підписами всіх суміжних землекористувачів. Не заслуговують на увагу твердження представника позивачки про те, що [PERSON] не користувалася спірною земельною ділянкою, тому немає права на її приватизацію, оскільки ч.6 ст.118 ЗК України надає право будь якій особі одержати безоплатно у власність земельну ділянку із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства. На підставі наведеного судом встановлено, що до приватизації спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності. З метою отримання вказаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства відповідачка [PERSON] в порядку встановленому ЗК України виготовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який в подальшому був затверджений рішенням Нетішинської міської ради №63/1487 від 23.09.2014 року, а земельну ділянку передано їй у власність. Будь яких порушень встановленого чинним законодавством порядку безоплатної приватизації спірної земельної ділянки та передачі її у власність [PERSON] судом не встановлено. Відповідно до вимог ч.1 ст.119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Згідно розяснень, викладених в пп.«б» п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що згідно з положеннями статті 119 ЗК України передача громадянину у власність або в користування земельної ділянки, якою він добросовісно, відкрито і безперервно користується протягом 15 років за відсутності документів про право на цю земельну ділянку, здійснюється у порядку, встановленому ЗК. Зворотної дії в часі ця норма не має. З наведеного вбачається, що норма ст.119 ЗК України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватися з 01 січня 2017 року відповідно до п.1 розділу ІХ "Прикінцеві положення" ЗК України. Аналогічні висновки містяться і в листі Верховного Суду України № 19-3767/0/8-08 від 29.10.2008 року. Враховуючи вищевикладені встановлені судом обставини, а також те, що норма ст.119 ЗК України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватися лише з 01 січня 2017 року, суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON]Т, [PERSON] про те, що позивачка більше 15 років використовує та обробляє спірну земельну ділянку. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: dismissed