Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся грудні 2016 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним п.13 рішення від 08.07.2016 року №220-6 «Про розгляд клопотань фізичних і юридичних осіб із земельних питань», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ДП «Виробниче обєднання «Карпати» площею 8.5097га на вул.Галицька, 201 для обслуговування адміністративно-виробничих будівель і споруд, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. 02.03.2017р. позивач збільшив позовні вимоги в частині визнання недійсним, незаконним та скасування п.13 даного рішення. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27.01.2017 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог - Державне підприємство «Виробниче обєднання «Карпати» та Івано-Франківську обласну державну адміністрацію. У позовній заяві зазначено, що позивач [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме виробничих приміщень корпусу №4а та №4 за адресою вул.Галицька, 201 та 201/4 м.Івано-Франківськ (окреме трьохповерхове приміщення) за договором купівлі-продажу від 11.02.2016р. (приміщення корпусу №4а), придбаного без земельної ділянки. А 25.08.2016 року при зверненні до відповідача про оформлення земельної ділянки, позивачу стало відомо про наявність прийнятого рішення міської ради від 08.07.2016 року №220-6, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ДП «Виробниче обєднання «Карпати» площею 8.5097 га на вул.Галицька, 201. При прийнятті даного рішення не було враховано того, що на відведеній земельній ділянці ДП «Виробниче обєднання «Карпати», розміщене окреме приміщення, яке даному підприємству не належить, а є власністю позивача, чим порушено вимоги ст.120 Земельного кодексу України, ч.1 ст.377 ЦК України. 18.11.2016р. позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг для отримання дозволу на складання документації із землеустрою щодо ділянки необхідної позивачу для обслуговування будівель. При цьому, 05.10.2007р. попередній власник приміщення І поверху - ТОВ «Пластпайп» (у якого воно придбане позивачем), був уклав договір оренди землі площею 0.2196га для обслуговування стоянки транспортних засобів по вул. Галицька, 201, тому таке право користування має перейти до позивача. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги поданої позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених в позові і наданих пояснень. Представник Івано-Франківської міської ради позов не визнав, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають, оскільки при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ДП «Виробниче обєднання «Карпати» площею 8.5097га на вул.Галицька, 201 для обслуговування адміністративно-виробничих будівель і споруд, були враховані права позивача, та накладено сервітут на земельну ділянку для обслуговування приміщень першого поверху, що не належить Державному підприємству. Представники ДП «Виробниче обєднання «Карпати», Івано-Франківської обласної державної адміністрації також вважають позов необґрунтованим, з підстав зазначених в запереченні та наданих поясненнях, вказавши при цьому ,що Державне підприємство мало на праві користування земельну ділянку площею 11.4358га ще з 1976 року, при цьому право позивача на користування земельною ділянкою для обслуговування придбаних позивачем приміщень першого поверху, шляхом накладення безстрокового земельного сервітуту оспорюваним рішенням, не є порушеним. Заслухавши пояснення представників сторін, третіх осіб, дослідивши докази, які надані до матеріалів справи, зясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд встановив, що спірні правовідносини виникли з питань оскарження рішення та права на користування земельною ділянкою під обслуговування придбаних позивачем приміщень. Судом встановлено, що 11.02.2016 року між ТзОВ «Пластпайп» в особі арбітражного керуючого - ліквідатора товариства, як продавцем, з однієї сторони та [PERSON], як покупцем, з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №394 (а.с.143-144, а.с.12зв.). Предметом договору є приміщення корпусу №4а по вул. Галицька, 201, літера «А», що розташовані на першому поверсі будинку, площею 1717.1 м.кв. (придбання з повторного аукціону). Попередньо, це приміщення І поверху, як зазначено в договорі, належали ТзОВ «Пластпайп» на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2006р. Також, як вбачається з матеріалів справи, при оголошенні повторного аукціону з продажу майна підприємства-банкрута ТзОВ «Пластпайп» за лотом №1, у відомостях про земельну ділянку під приміщеннями І поверху вказаної будівлі зазначено: відсутня інформація про перебування земельної ділянки у власності чи користуванні останнього, а також і те, що право власності на земельну ділянку до покупця при продажі приміщень І поверху не переходить (а.с.133). Так само при оголошенні першого аукціону у 2015 році на ці ж приміщення, відомості про право продавця на землю відсутні, а земельна ділянка під приміщенням є комунальною власністю територіальної громади, і як зазначено таке право до покупця приміщень на землю не переходить (а.с.134). Відповідно до Державного акту на право користування землею ДП «ВО «Карпати» від 16.12.1976р., в постійне користування Прикарпатському радіозаводу, правонаступником якого є ДП «Виробниче обєднання «Карпати», було надано земельну ділянку площею 17.5 га, а станом на 01.01.2005р. дана ділянка становила 12.25га (а.с.129-130). Рішенням Івано-Франківської міської ради від 28.01.2016 року №40-3 (п.36 дод.1 до рішення), яке не оскаржувалось у встановленому порядку, було надано дозвіл ДП «Виробниче обєднання «Карпати» на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки пл.8.5309га під обслуговування виробничих приміщень, власником яких є Верховна Рада України, на праві повного господарського відання - ДП «Виробниче обєднання «Карпати» (а.с.102,106зв-110). В подальшому, в дане рішення міської ради (п.36), було внесено зміни за заявою ДП «Виробниче обєднання «Карпати» та доповнено пунктом: «При умові встановлення земельного сервітуту для обслуговування нежитлових приміщень на І поверсі по вул.Галицькій, 201, що не належать ДП «Виробниче обєднання «Карпати»» (а.с.103зв.). На підставі наданого дозволу власника земель територіальної громади в особі міської ради, було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ДП «Виробниче обєднання «Карпати» площею 8.5097га на вул.Галицька, 201 для обслуговування адміністративно-виробничих будівель і споруд, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (а.с.98-127), який затверджено п.13 рішення міської ради від 08.07.2016 року №220-6 «Про розгляд клопотань фізичних і юридичних осіб із земельних питань», що є предметом спору. Особливу увагу слід звернути на план земельного сервітуту (а.с.112) проекту землеустрою, на підставі якого забезпечено прохід та проїзд (з початку межі всієї земельної ділянки) до приміщень корпусу №4а по вул. Галицька, 201, власником першого поверху якого був, на час прийняття оспорюваного рішення, позивач [PERSON] При цьому, як встановлено судом, на час прийняття міською радою рішення 08.07.2016 року, [PERSON] був власником набутого на повторному аукціоні приміщення тільки першого поверху, а не окремої будівлі, як зазначено в позовній заяві. Так, за вимогами ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (ч.1). Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2). Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера (ч.6). Як слідує з норм ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч.1). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків) (ч.2). Отже, ч.1,2 ст.120 ЗК та ч.1 ст.377 ЦК передбачає випадки переходу прав власності на всю будівлю чи споруду (а не її частину як в даному спорі) та як наслідок - право на власність чи користування земельної ділянки чи її частини під такою будівлею на тих умовах і обсягах попереднього власника чи користувача землі. При цьому, у всіх випадках переходу прав на будівлю, має бути визначений кадастровий номер земельної ділянки право на яку також переходить у набувача будівель, або виділення частини землі в окрему ділянку, про що вказано в ч.6 ст.120 ЗК та ч.2 ст.377 ЦК України. Зазначена норма ст.120 ЗК закріплює загальний принцип цілісності обєкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-253цс16). З вищезазначеного, слід прийти до висновку, що на час прийняття органом місцевого самоврядування рішення від 08.07.2016 року №220-6 про затвердження документації конкретній юридичній особі яка була попередньо землекористувачем такої ділянки, що є предметом даного спору, і оцінку правомірності рішенню та порушених прав ним надає суд при розгляді даної цивільної справи, позивач який уже був власником І поверху приміщень будівлі за договором купівлі-продажу від 11.02.2016р., тобто частини будівлі та без земельної ділянки, яка так і не набула обєктом прав власності чи користування попереднього власника, набув право безстрокового сервітуту, як одного з виду прав на користування чужою земельною ділянкою, враховуючи і таке. За вимогами ч.1,9,11 ст.79- 1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї (крім випадків в т.ч. сервітуту щодо частин земельних ділянок). Державна реєстрація прав сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру. Отже, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою чи ділянками (ст.98 ЗК). Зокрема, сервітут може належати не лише "власнику або землекористувачу земельної ділянки", а й іншій конкретно визначеній особі - т. з. "особистий сервітут" (ч. 2 ст. 401 ЦК України, ч. 1 ст. 100 ЗК України). Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно за вимогами ЗК України. У частині, не врегульованій гл. 16 ЗКУ, земельні сервітутні відносини регулюються також положеннями цивільного законодавства, зокрема, ст. ст. 401 - 406 (гл. 32) ЦК України, який також оперує формулюванням "право користування чужим майном (сервітут)" (ч. 1 ст. 401 ЦКУ). За нормами ст..10, 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. А як слідує з п.34 ч.1 ст.26 цього ж закону та ст.12 ЗК України до повноважень в т.ч. міської ради відноситься і вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Тому, приймаючи рішення, що є предметом даного спору, рада діяла в межах повноважень, наданих законом, та враховувала наявність набутого у власність права позивача на частину приміщень (І поверх) будівлі. Як слідує з матеріалів справи, саме після прийняття відповідачем рішення від 08.07.2016р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ДП «Виробниче обєднання «Карпати» площею 8.5097га, позивач набув право власності 19.07.2016р., яке зареєстроване 25.08.2016р., і на інші приміщення у будівлі під літерою «А» за №201/4 по вул.Галицькій, а саме які знаходяться на ІІ та ІІІ поверхах за договором купівлі-продажу нерухомого майна, за яким продавцем даного майна є гр..[PERSON] (а.с.23, 145-146). Даним договором не обумовлено будь-якого переходу прав на земельну ділянку від продавця до покупця, і як зясовано судом таких прав продавець на землю і не набувала. Доводи позивача щодо наявних на час прийняття рішення, що оскаржується, у нього фактичних прав користування на земельну ділянку площею 0.2196га, за вимогами ст.120 ЗК, 377 ЦК, які були у попереднього власника частини будівлі (І поверху) ТзОВ «Пластпайп», відхиляються судом. Так, згідно договору оренди землі від 05.10.2007р. (а.с.147), орендодавець міська рада надала в строкове платне користування земельну ділянку площею 0.2196га по вул.Галицькій,201, терміном до 07.12.2009р. за цільовим призначенням обслуговування стоянки транспортних засобів. Даний договір оренди продовжений у строку його дії не був з 2009 року , окрім того, користування даної ділянки не було визначено як обслуговування частини приміщень, що перебувають у власності. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. А тому, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову, слід відмовити. На підставі ст.. 12, 79- 1, 120 ЗК України, ст..377, 401-406 ЦК України, ст.. 10,25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»

Outcome: dismissed