Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до Фізичної особи підприємця [PERSON] в якому просить розірвати договір про надання послуг який був укладений між позивачем та відповідачем , та стягнути з ФОП [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 63400,00 грн., та витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі - 840,80 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 05.08.2019 року ним та ФОП [PERSON] був укладений договір про надання послуг № 05/08/2019. Предметом вказаного договору є розробка UX прототипів та технічного завдання. Виконавець робить комплекс заходів, спрямованих на створення програмного забезпечення. Крім цього п. 18. Цього договору передбачений гарантійний платіж по забезпеченню зобов`язань замовника по оплаті виконавцю якісно наданих послуг, що сплачується виконавцю у сумі та у строк визначені у п. 3.8.1. цього договору і наприкінці терміну надання послу за договором вираховується з останнього платежу за якісно надані послуги виконавцем за цим договором. Вони домовилися, що гарантійний платіж у сумі 63400,00 грн. без ПДВ сплачується ним протягом двох робочих днів з дня отримання рахунку. Факти виконання договору підтверджується актами прийому-передачі наданих послуг, в яких зазначається обсяг та вартість наданих послуг. Датою фактичного надання послуги є дата підписання двома сторонами акта приймання-передачі наданих послуг. Відповідачем був виставлений рахунок на оплату № 35 від 06.08.2019 року на суму 63400,00 грн. за розробку технічного завдання та прототипів веб-сайтів. 14.08.2019 року ним був здійснений платіж у сумі 63400,00 грн. на розрахунковий рахунок відповідача. Після цього а ні станом на 12.12.2019 року, а ні після цього [PERSON] свої зобов`язання за договором не були виконані, послуги не надані, предмет договору йому не переданий. 16.01.2020 року на адресу [PERSON] ним була направлена письмова вимога від 15.01.2020 року, відповідно до якої він вимагав у відповідача не пізніше семиденного строку від пред`явлення вимоги повністю виконати всі зобов`язання до договором. У разі невиконання викладеного просив повернути йому сплачені кошти у розмірі 63400,00 грн., та попереджено, що у разі не виконання перерахованих вимог він буде вимушений звернутись до суду. Вказана вимога відповідачем виконана не була. Ухвалою суду від 20.05.2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. 05.06.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідно до умов укладеного Договору про надання послуг № 05/08/2019 від 05.08.2019 року відповідачем надавалися послуги з розробки прототипу веб-сайту та розробки технічного завдання. Послуги були надані в повному обсязі, що підтверджується роздруківкою розробленого прототипу веб-сайту та технічного завдання. Передавання позивачу розробленого прототипу сайту та технічного завдання було здійснено шляхом відправлення 13.12.2019 року засобами поштового зв`язку Flash - накопичувача, що містив відповідні результати наданих послуг в електронному вигляді разом з актом наданих послуг № РП000000055 від 18.11.2019 року. Факт направлення акту підтверджується декларацією Укрпошти № 6100142788760 та описом вкладення до поштового відправлення. Жодних зауважень щодо складу та якості наданих послуг на адресу відповідача у встановлений договором строк від позивача не надходило. Більш того, зазначене поштове відправлення не було отримане позивачем, що підтверджується офіційною роздруківкою з офіційного сайту «Укрпошти» про рух поштового відправлення. Відповідач отримавши від позивача вимогу б/н від 15.01.2020 року відповів на неї листом б/н від 29.01.2020 року, який був направлений на адресу позивача 05.02.2020 року. Зазначене поштове відправлення також не було отримане позивачем, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту «Укрпошти» про рух поштового відправлення. Як вбачається з умов договору, позивач повинен був здійснити приймання наданих йому послуг виключно до на підставі акту наданих послуг. Умовами договору для сторін не передбачено жодних інших документів, які відповідач повинен надати позивачу для приймання ним послуг. Також відповідач вважає, що у даному випадку підлягає застосуванню аналогія закону і подібними до договору про надання послуг є відносини за договором підряду. Таким чином відповідач належним чином виконав умови договору, направив на адресу позивача акт виконаних робіт, від отримання якого позивач безпідставно ухилився. Просив у задоволенні позову відмовити. 05.08.2020 року позивачем надано відповідь на відзив у якій зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази укладення сторонами додатку № 1 до Договору, як і відсутні докази розробки виконавцем регламенту взаємодії сторін та передачі його на затвердження замовнику, що на його думку свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань в цій частині. Разом з тим, нездійснення відповідачем протягом всього терміну дії договору свого обов`язку розробити та подати на затвердженням позивачу регламенту взаємодії сторін свідчить про відсутність в нього наміру надавати позивачу послуги відповідно до умов договору. Також зазначив, що сторони при укладанні договору погодили два різні за своєю правовою природою види платежів за договором: забезпечувальний гарантійний платіж у розмірі 63400 грн. (п. 3.8 Договору) та плату за фактично надані послуги ( п. 3.2, 3.3, 3.7 Договору). Таким чином, сторони у договорі визначити акт приймання-передачі наданих послуг як суттєвий елемент встановлених між ними правовідносин, який є належним доказом факту реального надання послуг, тобто вчинення дій, передбачених договором. Натомість в матеріалах справи такий акт відсутній та сторонами не заперечується, що акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання послуг № 05/08/2019 від 05.08.2019 року обома сторонами підписано не було. В опису вкладення у цінний лист відправником зазначено не ФОП [PERSON] , а [PERSON] . Відповідач у своєму відзиві залишив поза увагою існування підписаного між ним на ФОП [PERSON] проекту договору № 18/09/2019 від 18.09.2019 року. Відповідно до п. 1 цього договору ФОП [PERSON] передає ФОП [PERSON] весь обсяг прав та обов`язків, які виникли у первісного виконавця з [PERSON] за договором про надання послуг № 05/08/2019 від 05.08.2019 року. В проекті цього договору відсутні підпис позивача. Також відповідач залишив поза увагою існування проекту акту наданих послуг № 4 від 18.11.2019 року, відповідно до якого ФОП [PERSON] нібито надав позивачу замість відповідача послуги за договором про надання послуг № 05/08/2019 від 05.08.2019 року. Вважає, що умови договору відповідачем не виконані. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. 05.08.2019 року [PERSON] та ФОТП [PERSON] уклали Договір про надання послуг № 05/08/2019. В п. 2.1 вказаного договору (предмет договору) зазначено, що з метою розробки UX прототипів та технічного завдання, Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання з надання Послуг в терміни, а Замовник зобов`язується прийняти і оплатити Виконавцю належним чином надані Послуги. Згідно п. 3.2. договору зазначено, що вартість 1 години послуг виконавця становить 634 грн. без ПДВ. В п. 3.8 сторони домовились щодо гарантійного платежу, який складає 63400,00 грн. та сплачується замовником протягом 2 банківських днів з дня отримання рахунку від виконавця (п. 3.8.1.). Факт надання послуг виконавцем та їх прийняття замовником підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг, у яких зазначається обсяг та вартість наданих послуг (п. 4.1. договору). Договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 12 грудня 2019 року, але у бідь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зов`янь за договором (п. 11.1 договору). Згідно рахунку на оплату № 35 від 06.08.2019 року, наданого ФОП [PERSON] , позивачем [PERSON] сплачено 63400,00 грн., що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приват банк» № 0.0.1435814469.1 від 14.08.2019 року. 15.01.2020 року [PERSON] на адресу ФОП [PERSON] направлено вимогу, в якій позивач просить не пізніше семиденного строку від пред`явлення вимоги повністю виконати всі зобов`язання за договором про надання послуг № 05/08/2019 від 05.08.2019 р. У разі невиконанням викладеного просить повернути йому кошти у загальній сумі 63400,00 грн. Та після чого вважати договір розірваним. В разі невиконання перерахованих вимог роз`яснено, що ним буде подано позов до суду. Зазначена вимога вручена особисто ФОП [PERSON] 22.01.2020 року, що підтверджується даними АТ «Укрпошта» щодо відправлення № 0215606094805. На підтвердження пояснень викладених у відзиві відповідачем надано копію роздруківки прототипу веб-сайту, копію роздруківки технічного завдання. Листом від 13.12.2019 року ФОП [PERSON] на адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ), яка зазначена також у договорі, відповідно до умов договору № 05/08/2019 від 05.08.2019 року направлено акти наданих послуг № 55 від 18.11.2019 року та зазначено, що [PERSON] в строк 5 календарних днів з дати отримання вищезазначених актів повинен підписати її та повернути другий екземпляр або надати мотивовану відмову від підписання актів. Як вбачається з накладної № 6100142788760 від 13.12.2019 року та опису відправлення АТ «Укрпошта» на адресу [PERSON] відправлено: акт надання послуг № 55 від 18.11.2019 року (2 предмети), лист б/н від 13.12.2019 року (1 предмет), флеш накопичувач (1 предмет). Відправлення № 6100142788760 не вручене під час доставки (інші причини) 19.12.2019 та повернуто відправнику, про що свідчить роздруківка АТ «Укрпошта». (а.с. 107-108). Відповідачем було отримано претензію позивача та 29.01.2020 надано відповідь на вимогу б/н від 15.01.2020 року, в якій зазначено, що 13.12.2019 року на його поштову адресу був направлений акт наданих послуг № РП00000055 від 18.11.2019 на загальну суму 63400 грн. Жодних зауважень не надходило, таким чином, послуги вважаються такими, що надані належним чином та в повному обсязі. Відсутні підстави для задоволення вимоги. Зазначена відповідь направлені на адресу позивача [PERSON] ( [ADDRESS] ) 05.02.2020 року накладна № 6100143133989 АТ «Укрпошта». Відправлення № 6100143133989 повернуто за зворотною адресою, про що свідчить роздруківка АТ «Укрпошта». (а.с. 112-114). Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини. На думку відповідача виниклі між сторонами правовідносини повинні регулюватись положеннями Глави 61 ЦК України, оскільки подібними до договору про надання послуг є відносини за договором підряду, однак з таким твердження суд погодись не може, оскільки договірні відносини щодо надання послуг регулюються положеннями Глави 63 ЦК України. Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною 2 статті 902 Цивільного кодексу України встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України). Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 615 визначено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Приписами частини другої статті 651 Цивільного кодексу України визначена можливість зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частина друга цієї статті визначає одну підставу для розірвання та зміну договору, а саме "істотне порушення договору другою стороною". Водночас цією нормою визначено, що названа підстава не є єдиною. Апелюючи до інших підстав розірвання та зміни договору, законодавець не виключає їх існування у передбачених положеннях договору або закону. "Істотність порушення договору" є загальною підставою, яка може бути встановлена лише шляхом оцінки "істотності" у порушенні договору. У разі існування загальної підстави у вигляді "істотності порушення договору" суб`єктом оцінки, відповідно до положень ч. 2 зазначеної статті, має бути лише суд. Відповідно визначається, що договір, у разі істотності його порушення може бути розірвано лише за рішенням суду. Визначення "істотності порушення договору" у ч. 2 зазначеної статті надано через іншу оціночну категорію "значна міра" позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору. Значна міра позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору має визначатися посилаючись на об`єктивні обставини. Так, зміст договору може допомогти визначити очікування особи на які вона розраховувала при укладенні договору і які вона визначила об`єктивно погоджуючи його умови. Ч. 2 вказаної статті передбачає лише загальну підставу - "істотність порушення договору" без можливості вказівки на об`єктивні ознаки такого порушення. Можливість зазначення об`єктивних ознак істотності порушення договору може існувати лише у поіменованих договорах, коли у абстрактній формі можна визначити його зміст та правову мету. З огляду на те, що істотність порушення договору визначається за об`єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення для оцінки порушення договору в межах питання визначення його істотності та відповідно розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України. Частина 2 зазначеної статті також, у питанні розірвання або зміни договору, визначає можливість розірвання договору за рішенням суду, на вимогу однієї із його сторін, у разі коли підстави такого розірвання передбачені у договорі та законі. Законодавець не вказує у ч. 2 зазначеної статті, що інші підстави розірвання та зміни договору, мають обов`язково ґрунтуватися на істотності порушення договору. Навпаки, за змістом ч. 2 ст. 651 ЦК України, можна зробити висновок, що у визначенні інших договірних підстав розірвання або зміни договору, сторони можуть відійти від "істотності порушення договору", як загальної підстави його розірвання у судовому порядку, і передбачати ознаки "неістотного порушення договору", що за волею сторін, будуть підставою для розірвання або зміни договору. Якщо ж спеціальним законом або договором сторін не визначено інше, порушення договору, що не є істотним, не може бути підставою для розірвання договору у судовому порядку. Спеціальні норми про розірвання того чи іншого, врегульованого положеннями ЦК України договору, можуть передбачати випадки, коли договір може бути розірваний без факту "істотності його порушення", вказуючи на інші обставини розірвання та зміни договорів. Оціночна категорія "істотність", що міститься у ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, має функцію отримання таких оціночних результатів як "істотність порушення" або навпаки "неістотність порушення". У свою чергу оціночні результати "істотність порушення" або "неістотність порушення" має функцію встановлення наявності або відсутності підстави для зміни або розірвання договору. Через поміщення у ч. 2 ст. 651 оціночної категорії "істотність порушення договору", суб`єкту правозастосування надається можливість у спосіб оцінки визначитися з наявністю або відсутністю оціночного факту - факту порушення договору, наявність якого і є підставою для розірвання договору. Виходячи із об`єкту оцінки суб`єкт оцінки має визначити "міру позбавлення того, на що розраховувала сторона договору при укладенні договору". У даному випадку результат оцінки, зокрема "істотність порушення" не є об`єктивно існуючим даним, як наприклад юридичний факт, а залежить від оцінки міри позбавлення можливості отримання очікуваних результатів виконання договору. Оціночний факт на відміну від інших підстав розірвання договору необхідно отримувати шляхом оцінки та не встановлюється шляхом доказування. Шляхом доказування встановлюються факти (обставини), що на момент їх встановлення є існуючими. Оціночний факт доказуванню не підлягає так як його виникнення залежить лише від оцінки та об`єктивації його існування, зокрема у спосіб встановлення його рішенням суду. При об`єктивації оціночного факту, зокрема істотності порушення договору звичайно необхідно визначати, у спосіб оцінки, ті об`єктивні ознаки, що слугують свідченням його існування. Першою об`єктивною ознакою, що має бути встановлена у спосіб оцінки і яка свідчить про "істотність порушення договору" є "значна міра позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору". Отже, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13. Стосовно посилань позивача не невиконання умов договору, слід зазначити, що умовами укладеного договору датою фактичного надання послуги є дата підписання двома сторонами акта приймання-передачі наданих послуг (п. 4.4 договору). Договір набуває чинності з дати його підписання та діє до 12.12.2019 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п. 11.1 договору). Адресою місцезнаходження позивач зазначив: [ADDRESS] . На вказану адресу відповідачем у встановлений договором строк - 13.12.2019 року, був надісланий Flash - накопичувач, що містив результати наданих послуг в електронному вигляді та акт надання послуг, однак позивач відправлення не отримав, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту АТ «Укрпошта». 15.01.2020 року позивач звернувся з вимогою до відповідача, у якій просив виконати передбачені обов`язки за договором про надання послуг. Відповідачем претензія була отримана та надана відповідь, що свої зобов`язання за договором останній виконав. Однак відповідь на вимогу також не була отримана відповідачем, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту АТ «Укрпошта». Зазначені обставини вказують на ухилення позивача від прийняття виконання за договором. В свою чергу з боку відповідача були вчинені всі можливі дії на виконання умов договору. Ч.1 ст. 906 ЦК України передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. З системного аналізу діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена вина відповідача щодо невиконання або неналежного виконання умов договору. Ухиляючись від отримання виконаних за умовами договору робіт, позивач не ознайомився з їх змістом, не висловив зауважень щодо обсягу та якості наданих послуг у передбачений договором спосіб. Позивачем надано суду договір № 18/09/2019 від 18.09.2019 року, відповідно до умов якого ФОП [PERSON] як первісний виконавець передає новому виконавцю ФОП [PERSON] весь обсяг власних прав та обов`язків, які виникли у первісного виконавцям відповідно до договору № 05/08/2019 від 05.08.2019 року, укладеного між первісним виконавцем і замовником. Зазначений договір трьохсторонній, має підписи про затвердження ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] . Підпис ФО [PERSON] у договорі відсутній, а тому договір не є укладеним. Крім того, саме відповідач підписав акт наданих позивачу послуг. Не отримавши запропонований відповідачем варіант виконаних робіт позивач посилається на те, що відповідачем не зазначено кількості відпрацьованих годин, відсутні докази того, що результат наданих послуг буде надісланий на Flash-накопичувачі, зміст послуг, вказаних в акті, не відповідає змісту послуг, зазначеному в договорі, проте зазначені підстави відхиляються судом, оскільки якщо б позивач отримав надісланий йому проект виконаних робіт, свої заперечення він міг висловити відповідачу та вимагати від нього усунення зазначених недоліків у разі їх наявності , вказані обставини не є суттєвими при вирішенні виниклого спору. Тому в даному випадку не можна стверджувати, що позивач був позбавлений результату, на який він розраховував при укладенні договору та його цілі за договором не були досягнені. Отже, вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що відповідач ухилився від виконання зобов`язань за договором про надання послуг та те, що він був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору. З огляду на те, що позивачем не доведено порушення відповідачем умов договору про надання послуг, вимога позивача про його розірвання є необґрунтованою. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. З урахуванням наведеного у сукупності суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт порушення його прав та охоронюваних законом інтересів в межах спірних правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення.

Outcome: dismissed