Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третіх осіб: служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, [PERSON] про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки (піклування) та призначення опікуна (піклувальника), посилаючись на те, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був розірваний 09.09.2003 року. Від даного шлюбу є неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO], яка проживала разом з матір'ю. [INFO] року мати [PERSON] - [PERSON] померла. Відповідач з дитиною не спілкується, станом здоров'я, успіхами в навчанні та житті не цікавиться, коштів на утримання дитини не надає. На даний час дитина [PERSON] мешкає разом зі своєї бабусею [PERSON], яка піклується про неї, готує їжу, дбає про емоційний стан. Заборгованість по сплаті аліментів станом на 19.02.2018 року складає 103052 грн. 75 коп. Фактично всі обов'язки по відношенню до дитини [PERSON] виконує її бабуся [PERSON] Батько дитини свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та розвитку дитини, в зв'язку з чим його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП. В зв'язку з цим просить позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]; передати неповнолітню дитину виконавчому комітету Лозівської міської ради Харківської області для подальшого її влаштування; зберегти за дитиною право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; направити до Лозівського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області копію рішення щодо позбавлення батьківських прав для внесення відомостей до актового запису про народження дитини. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та просив позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON], встановив піклування над нею та її майном, призначивши піклувальником [PERSON]. Крім цього просив визначити місце проживання [PERSON] з піклувальником [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, але раніше на адресу суду надав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення уточнених позовних вимог не заперечував, зазначив, що рідна бабуся [PERSON] взмозі належним чином виконувати обов'язки піклувальника та виховання доньки. Представник третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, з позовними вимогами згодна та просила їх задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення уточнених позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення уточнених вимог не заперечує. Крім цього надала суду висновок служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради що призначення [PERSON] піклувальником буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу, що передбачено ч. 4 ст. 200 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був розірваний 09 вересня 2003 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів громадянського стану Лозівського міського управління юстиції Харківської області 23.09.2003 року. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом РАГС Лозівського міського управління юстиції Харківської області 19 лютого 2002 року. Після народження дитини відповідач [PERSON] не підтримував сімейні відносини з [PERSON], сім'я фактично розпалася, дитина залишилася мешкати разом з матір'ю. 17 травня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 17.05.2013 року та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області [INFO] року. Відповідач [PERSON] з донькою не спілкується, участі у її вихованні не бере, матеріальної допомоги на її утримання не надає, її життям та здоров'ям не цікавиться. В теперішній час неповнолітня дитина [PERSON] знаходиться на утриманні [PERSON], яка є її рідною бабусею. Вказане, свідчить, що [PERSON] фактично позбавлена батьківського піклування і це підтверджується наступними доказами: Так, з наказу служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області № 5 від 14.02.2018 року вбачається, що [PERSON], [INFO] взята на облік служби у справах дітей, як така, що перебуває у складних життєвих обставинах. Відповідач по справі з донькою не спілкується на протязі тривалого часу, матеріально її не забезпечує, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, виданий міжрайонним відділом по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного управління юстиції у Харківській області, з якого вбачається, що станом на 19.02.2018 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 103052 гривні 75 копійок. Дитина мешкає за адресою: [ADDRESS] разом з бабусею [PERSON] та її чоловіком [PERSON]. [PERSON] може бути піклувальником над неповнолітньою дитиною, оскільки вона має постійне місце проживання - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], обізнана щодо стану здоров'я дитини, ознайомлена з правовими наслідками встановлення піклування та має бажання виховувати [PERSON] Відповідач життям доньки не цікавиться, не турбується про її духовний та фізичний розвиток, її навчанням та підготовкою до самостійного життя, матеріально її не утримує, тобто відсторонився від виховання дитини. З висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] за №02-13-7/338 від 20.03.2018 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, від якого мають дитину - [PERSON] Спільне життя не склалося, тому фактично шлюбні відносини були розірвані. Батько дитини ухиляється від виконання своїх обов'язків, не цікавиться життям та навчанням доньки, її здоров'ям, духовним, моральним та фізичним розвитком. Мати дитина [INFO] року померла. Вихованням та утриманням неповнолітньої дитини [PERSON]. займається бабуся [PERSON] Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON]. Надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов'язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Згідно з наданими доказами та поясненнями сторін, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON], не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров'я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], що повністю відповідає інтересам дитини. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, покладених на них ст. 150 СК України, відносно неповнолітньої дитини. Крім цього із висновку служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради № 04-42/771/18 від 06.06.2018 року вбачається, що [PERSON] може виконувати обов'язки піклувальника над неповнолітньою дитиною та вважають за можливе призначити [PERSON] піклувальником над неповнолітньою дитиною, піклувальником над її майном, що буде відповідати інтересам дитини, оскільки вона є пенсіонером, має постійне місце проживання - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], обізнана щодо стану здоров'я дитини, ознайомлена з правовими наслідками встановлення піклування та має бажання виховувати [PERSON] Її чоловік [PERSON] дав письмову згоду на призначення [PERSON] піклувальником над [PERSON] та її проживання разом з ними. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вони позбавлені батьківського піклування. Вивчивши дані про особу [PERSON], та враховуючи особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, суд вважає за можливе встановити піклування над [PERSON], [INFO], призначивши її піклувальником [PERSON]. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: approved