Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.06.2018 року до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов лист від комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», згідно якого повідомлено, що в процесі господарської діяльності працівниками ЖЕД 302 було виявлено, що наймачі квартири [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] померли. На даний час у вказаній квартирі без реєстрації та будь-яких правовстановлюючих документів проживають відповідачі. Будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі та закріплений на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» на підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.01.2015 № 48 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майна». В порушення вимог діючого законодавства України у спірну квартиру самовільно без будь-яких правовстановлюючих документів вселилися [PERSON] зі своєю співмешканкою [PERSON] , та безпідставно там проживають. Ордер № Г 303549 на житлове приміщення, квартиру [ADDRESS] . Києві виданий виконавчим комітетом Дніпровської районної Ради депутатів трудящих 27.09.1977 року [PERSON] на сім`ю з двох осіб: вона та донька - [PERSON] . Згідно інформації відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 16.07.2018 року № 102/30/3479 з доданими до неї документами, на підставі зазначеного ордеру [PERSON] та [PERSON] з 01.11.1977 року були зареєстровані у спірній квартирі. 20.05.1983 року в спірній квартирі був зареєстрований син доньки наймача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] . 29.03.2018 року ЖЕД № 302 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» було складено припис за вих. № 53, адресований мешканцям квартири [ADDRESS] . Згідно вказаного припису, у зв`язку з надходженням чисельних скарг до ЖЕД-302 від сусідів під`їзду щодо незаконного проживання в спірній квартирі, адміністрація ЖЕД-302 вимагала у триденний термін надати дозвільні документи на проживання в даній квартирі та правовстановлюючий документ на квартиру. Оскільки відповідачі до цього часу проживають у спірній квартирі, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить виселити [PERSON] та [PERSON] з безпідставно займаного жилого приміщення - квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та стягнути з відповідачів судовий збір. 04.09.2019 року представник відповідача подав до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з нижче наведених підстав.Сторонами по справі визнаються наступні обставини. Відповідно до ордеру на житлове приміщення №Г303549 від 27.09.1977 року, виданого на підставі рішення виконкому Дніпровської ради від 11.07.1977 року №297, [PERSON] та її сім`ї було надано в користування дві кімнати, площею 27,0 кв.м, в окремій квартирі [ADDRESS] . До складу сім`ї увійшли [PERSON] та [PERSON] , яка є її дочкою. Особовий рахунок було відкрито на ім`я [PERSON] .З 01.11.1997 року [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у спірній квартирі. 14.07.1982 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з Державним центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №1644. В шлюбі у [PERSON] народився син [PERSON] , який був зареєстрований у спірній квартирі з 20.05.1983 року. З часу реєстрації шлюбу Відповідач та [PERSON] проживали в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] фактичним наймачем була її дочка - [PERSON] та відповідач [PERSON] [INFO] померла [PERSON] . Після смерті жінки [PERSON] звернувся до Деснянської районної державної адміністрації з метою переукласти договір найму у зв`язку із смертю квартиронаймача. Звернення відповідача було направлено на розгляд до КП «Керуюча компанія з обслуговуючого фонду Деснянського району м. Києва», але листом №45-434/2 від 27.06.2018 року в укладенні договору відповідачу було відмовлено, у зв`язку із тим, що відповідач не є членом сім`ї наймача, в квартирі не зареєстрований, а тому не має права там проживати. Проте, оскільки відповідач, його дружина та [PERSON] проживали разом у вказаній квартирі, спільно вели домашнє господарство, мали взаємні права та обов`язки, то набули права користування. Тобто, твердження позивача про відсутність реєстрації відповідача у спірній квартирі, а також необгрунтовані твердження щодо відсутності згоди на вселення відповідача не можуть бути належними та допустимими доказами проживання відповідача у спірній квартирі без достатніх правових підстав, а також спростовуються фактом реєстрації шлюбу між [PERSON] та відповідачем, а також доказами, долученими до відзиву. Як на доказ самовільного вселення у спірну квартиру позивачем також надано Приписи від 29.03.2018 року та 06.04.2018 року, а також акти відмови в одержані припису від 04.04.2018 року та 13.04.2018 року. Разом з тим, позивачем не зазначено жодної правової підстави складання третьою особою таких приписів. Крім того, зі змісту припису №53 від 29.03.2018 року вбачається, що третя особа вимагала дозвільні документи на проживання у спірній квартирі до 03.04.2018 року. Жодного доказу щодо направлення вказаного припису відповідачу позивачем не надано. Після спливу строку, наданого третьою особою для надання документів, 04.04.2018 року складено акт про відмову в одержані припису. У вказаному акті зазначені виключно працівники третьої особи. Доказів направлення цього акту відповідачу позивачем також не надано. 06.04.2018 року третьою особою видано припис №64, який не направлявся відповідачу, з погрозами заварити вхідні двері до спірної квартири та вимогою звільнити спірну квартиру до 12.04.2018 року. Вже після спливу вказаного строку третьою особою складено акт від 13.04.2018 року за підписами тих же працівників, який не направлено та не вручено відповідачу. Представник вважає, що вказані «результати нормотворчої діяльності» третьої особи не можуть вважатися належними, достовірними та достатніми доказами самовільного вселення відповідача у спірну квартиру, оскільки складені без достатніх повноважень, про факт існування вказаних документів відповідачу стало відомо з отриманням відзиву на позовну заяву, на зазначених документах відсутні підписи жодного із мешканців будинку або інших не заінтересованих осіб. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 23.10.2018 року від представника позивача до суду надійшла Відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що сторона відповідача визнає, що основним наймачем квартири № 143 є [PERSON] , якій було надано Ордер від 27.09.1977 року, та надано право на вселення у вказану квартиру [PERSON] та її доньці [PERSON] . Згідно інформації відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації 16.07.2018 року № 102/30/3479 на підставі зазначеного Ордеру [PERSON] , [PERSON] з 01.11.1977 року були зареєстровані у спірній квартирі. Також у квартирі 20.05.1983 року зареєстрований син доньки наймача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Також, згідно інформації відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 16.07.2018 року ані [PERSON] ані [PERSON] ніколи не були зареєстровані у вказаній квартирі та із заявою про реєстрацію місця проживання в ній не зверталися до відповідних органів. Як вбачається з зібраних матеріалів відповідачами та їх представником не надано жодного доказу на підтвердження того, що за життя [PERSON] вчинялись будь-які дії, спрямовані на вселення [PERSON] та [PERSON] до спірної квартири. З урахуванням того, що будь-якої письмової згоди [PERSON] чи [PERSON] за життя, як основних квартиронаймачів, на вселення [PERSON] , [PERSON] до спірної квартири не надавалося, відповідачі вселилися в спірну квартиру незаконно та протиправно. Зважаючи на викладене, проживання відповідачів у спірній квартирі є незаконним та протиправним, відповідачі не мають законних прав для проживання у квартирі [ADDRESS] і займають її самоправно, а тому представник вважає, що відповідачі підлягають виселенню у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2018 року зупинено провадження у цивільній справі за позовом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", про виселення - до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом [PERSON] до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання основним квартиронаймачем, що знаходиться у провадженні Деснянського районного суду м. Києва. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2019 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", про виселення. 11.12.2019 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшли Додаткові пояснення, в яких представник зазначає, що Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року [PERSON] визнано основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] та зобов`язано Деснянську районну у м. Києві державну адміністрацію укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення квартири [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 03.10.2019 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року залишено без змін. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов та просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідачка - [PERSON] - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва"- у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі представник просить розглянути справу за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення №Г303549 від 27.09.1977 року, виданого на підставі рішення виконкому Дніпровської ради від 11.07.1977 року №297, [PERSON] та її сім`ї було надано в користування дві кімнати, площею 27,0 кв.м, в окремій квартирі [ADDRESS] . До складу сім`ї увійшли [PERSON] та [PERSON] , яка є її дочкою. (а.с. 10). 14.07.1982 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ), актовий запис №1644 (а.с. 56). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 4514 (а.с. 6) [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.03.2018 року, серія [NUMBER] (а.с. 57). Судом встановлено, що померла [PERSON] є рідною донькою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 1018 (а.с. 55), яка була основним квартиронаймачем квартири по [ADDRESS] . Згідно акту про встановлення факту проживання від 30.07.2018 року [PERSON] постійно проживає за адресою [ADDRESS] з 1982 року разом із [PERSON] та дружиною [PERSON] . Вказані особи фактично жили однією сім`єю, спору щодо проживання між ними не було. Громадський порядок не порушувався. Після смерті [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продовжував проживати за вказаною адресою, вказаний акт підписаний мешканцями будинку (а.с. 58). Як вбачається з копій довідок про звільнення, виданих [PERSON] , після відбуття покарання в місцях позбавлення волі, останній прямував до проживання за адресою [ADDRESS] (а.с. 59-61). Згідно службової записки від 18.07.2018 проінформовано, що через відділ приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації не проходила приватизація квартири [ADDRESS] . Квартира за адресою: [ADDRESS] приватизована згідно розпорядження органу приватизації Деснянського району від 16.09.2002 №1440 на 3 (трьох) осіб. [PERSON] приймав участь у приватизації зазначеної квартири і використав своє право в обсязі 20,33 кв.м при нормі 24,33 кв.м. (а.с. 9). Згідно з рішенням Київської міської ради від 18.10.2018 року №1907/5971 «Про перейменування вулиці Маршала Жукова у Деснянському районі перейменовано на вул. Кубанської України. Відповідно до листа від 11.06.2018 року № 45-2871 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», повідомлено, що в процесі господарської діяльності працівниками ЖЕД 302 було виявлено, що наймачі квартири [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були зареєстровані у вказаній вище квартирі - померли. На даний час у вказаній вище квартирі без реєстрації та будь-яких правовстановлюючих документів проживають [PERSON] та його співмешканка [PERSON] (а.с. 8). 29.03.2019 року ЖЕД №302 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району Києва» було складено припис за вих. №53, адресований мешканцям квартири [ADDRESS] . Згідно вказаного припису, у зв`язку з надходженням чисельних скарг до ЖЕД- 302, сусідів під`їзду, щодо незаконного проживання в спірній квартирі, адміністрація ЖЕД-302 вимагала у триденний термін надати дозвільні документи на проживання в даній квартирі та правовстановлюючий документ на квартиру. Крім того, мешканців було попереджено про заходи, щодо можливого примусового виселення з квартири у разі невиконання припису (а.с. 17). 04.04.2019 року комісією у складі представників ЖЕД-302 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» було складено Акт відмови в одержанні припису вих. № 069 про те, що 29.03.2018 року мешканці квартири [ADDRESS] , двері не відкрили. Через двері повідомили, що припис отримувати відмовляються (а.с. 18). 06.04.2019 року, у зв`язку з невиконанням попереднього припису від 29.03.2018 року, ЖЕД № 302 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», було складено припис за вих. № 64, адресований мешканцям квартири [ADDRESS] . Згідно вказаного припису, у зв`язку з тим, що станом на 05.04.2018 року дозвільні та правовстановлюючі документи на спірну квартиру не надано, адміністрація _ЖЕД-302 вимагає терміново самовільно звільнити квартиру в п`ятиденний термін до 12.04.2019 року та передати ключі до ЖЕД-302. Крім того, мешканців попереджено, що у разі ігнорування вимог даного припису адміністрація ЖЕД-302 буде змушена заварити вхідні двері до квартири № 143 , так як дана квартира є державною власністю (а.с. 19). 13.04.2019 року комісією у складі представників ЖЕД-302 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» було складено Акт відмови в одержанні припису вих. № 79 про те, що 06.04.2019 року мешканці (невідомі особи) квартири № 143 двері не відкрили (будучи в квартирі). Через двері повідомили, що припис отримувати відмовляються та звільняти квартиру не збираються. Станом на 14.04.2018 року мешканці (невідомі особи) квартиру не звільнили, ключі не передали та продовжують незаконно проживати. На контакт з адміністрацією ЖЕД-302 не ідуть, (а.с. 20). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року [PERSON] визнано основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] та зобов`язано Деснянську районну у м. Києві державну адміністрацію укласти з [PERSON] договір найму житлового приміщення квартири [ADDRESS] (а.с 105-111). Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 03.10.2019 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року залишено без змін (а.с. 134-137). Відповідно до положень ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК України передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети». Поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з малолітньою дитиною з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки позивач, його дружина та [PERSON] проживали разом у вказаній квартирі, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, а відтак позивач проживав у спірному житлі, як член сім`ї та користувався спірним житловим приміщенням нарівні з іншими членами сім`ї квартиронаймача. Крім того, відповідно до судового рішення відповідач [PERSON] визнаний основний квартиронаймачем спірної квартири, а тому підстав для виселення його з вказаної квартири немає. Що стосується позовних вимог про виселення [PERSON] , то слід зазначити, що представник відповідача пояснила, що остання самостійно виселилася з спірної квартири і тривалий час в ній не проживає. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка продовжує проживати у спірній квартирі, стороною позивача надано суду не було. З урахуванням викладеного суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог і в частині виселення з квартири відповідачки [PERSON] немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed