Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

11.12.2015 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами, якими просять суд визнати за ними як за спадкоємцями за законом першої черги після смерті чоловіка/батька [PERSON], померлого 04.06.2010року, право власності на 1/4 частину (а за кожним на 1/12 частину) житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Ларжанка, вул. Перемоги, буд. № 7, мотивуючи тим, що державним нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що у правовстановлюючому документі на вищевказаний житловий будинок свідоцтві про право власності №531, виданому виконавчим комітетом Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 28.10.2003 року, зареєстрованому Ізмаїльським міжміським бюро технічної інвентаризації 28.10.2003 року за №2-352, не вказано, яка саме частка належала власнику [PERSON]. Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, та наголошував на наявності правових підстав для визнання за позивачами права власності на частину будинку, що належала померлому. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності №531 від 28.10.2003 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ларжанівської сільської ради, житловий будинок по вул. Перемоги, № 7 в с. Ларжанка Ізмаїльського району Одеської області на праві приватної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що також підтверджено довідкою КП «Ізмаїльське МБТІ» № 1870 від 20.01.2015 року. Згідно запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Ларжанівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за № 4 (1991-1995 року), [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Ларжанка, вул. Перемоги, б. 7, та станом на 14 квітня 1991 вказаний будинок відносився до колгоспного типу, що також підтверджено довідкою, наданою виконавчим комітетом Ларжанівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 26.11.2015 року за № 936. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого 16.01.2015 року КП «Ізмаїльське МБТІ», по вул. Перемоги, № 7 в с. Ларжанка Ізмаїльського району Одеської області знаходиться житловий будинок. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 222166 від 07.06.2010 року, виданого Ларжанівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області [PERSON] помер 04.06.2010 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить 1/4 частина житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Ларжанка, вул. Перемоги, буд. № 7. За життя спадкодавець заповіту не залишав, що підтверджено інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 42279108 від 28.11.2015 року, згідно якої інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені [PERSON], відсутня. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, після смерті [PERSON], відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являються: дружина [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД №267761 від 10.11.1972 року, та сини [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ЖД №347037 від 14.01.1974 року; [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії ІІІ-ЖД №292356 від 14.03.1981 року. Позивачі спадщину після смерті [PERSON] прийняли фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців проживали та були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено довідкою, наданою виконавчим комітетом Ларжанівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 26.11.2015 року за № 936. Письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області № 2778/02-14 від 28.11.2015 року позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 04.06.2010 року [PERSON] на належне по спадщині спадкове майно, яке складається із частки житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в с. Ларжанка Ізмаїльського району Одеської області по вул. Перемоги, № 7, у звязку із тим, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У правовстановлюючому документі на вищевказаний житловий будинок свідоцтві про право власності №531, виданому виконавчим комітетом Ларжанської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 28.10.2003 року, зареєстрованому Ізмаїльським міжміським бюро технічної інвентаризації 28.10.2003 року за №2-352, не вказано, яка саме частка належала власнику [PERSON]. Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Частиною 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно\~статті 120 ЦК (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991 року, коли був введений в дію\~Закон «Про власність». Станом на 15.04.1991 року, коли статус колгоспних дворів було законодавчо ліквідовано, позивачі проживали в даному господарстві, та були членами колгоспного двору. На даний час господарство збереглось, сторони по справі є останніми членами колишнього колгоспного двору, а тому не втратили права на дане майно. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved