Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

08.06.2018 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позову позивач посилається на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 801653612 від 15 грудня 2014 року. 14 липня 2017 року між ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" та ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір відступлення права вимоги № 20170714 у відповідності до умов якого, ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" відступило Позивачу належне йому право вимоги до Відповідача коштів (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), право на одержання яких належить ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень", а Позивач набув право вимоги грошових коштів від Відповідача. Відповідно до Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги № 20170714 від 14 липня 2017 року Позивач набув права грошової вимоги до Відповідача по кредитному договору № 801653612 від 15 грудня 2014 року в сумі 39989 гривень 00 копійок з яких: 19422 гривні 01 копійка - заборгованість за основною сумою боргу; 01 гривня 05 копійок - заборгованість за відсотками; 9287 гривень 41 копійка - сума заборгованості за платою за управлінням кредитом; 11278 гривень 53 копійки - сума заборгованості за пенею. Після відступлення прав грошової вимоги Банком відповідачу було відправлено лист повідомлення про відступлення права грошової вимоги. У зв`язку з істотними порушеннями Відповідачем умов Кредитного договору, Позивачем на адресу Відповідача було направлено повідомлення про зміну умов Кредитного договору та вимогу про погашення суми боргу, однак відповідач не відреагував. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитними договорами та судові витрати по справі. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" про визнання пунктів договору недійсними та зобов`язання вчинити дії, які обгрунтовані тим, що пункт 4.8. кредитного договору № 801653612 від 15 грудня 2014 року суперечить діючому законодавству та повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки позивачем в період з 15.12.2014 року по 30.01.2017 року було сплачено кошти в сумі 9956,65 грн., як комісію за управління кредитом, то відповідач повинен здійснити перерахунок заборгованості шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за управління кредиту за період з 15.12.2014 року по 30.01.2017 року. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.09.2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного з викликом сторін. Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.12.2018 року позовні вимоги позивача задоволено. 19.04.2019 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 06.12.2018 року. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.06.2019 року заочне рішення від 06.12.2018 року скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 20.08.2019 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.01.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" про визнання пунктів договору недійсним та зобов`язання вчинити дії та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 23.07.2020 року здійснено перехід з розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного провадження - в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 28.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Стосовно зустрічного позову надав суду заперечення та просив розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, надала суду заперечення проти первісного позову, позовні вимоги по зустрічній позовній заяві підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, справу слухати у її відсутності. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги первісної позовної заяви та зустрічного позову підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 801653612 від 15 грудня 2014 року на суму 22 557,07 грн., що підтверджується копією договору, що долучена до матеріалів справи. 14 липня 2017 року між ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" та ТОВ "Фінансова компанія" Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір відступлення права вимоги № 20170714 у відповідності до умов якого, ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" відступило Позивачу належне йому право вимоги до Відповідача коштів (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), право на одержання яких належить ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень", а Позивач набув право вимоги грошових коштів від Відповідача. Таким чином, ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" відступило позивачу право вимоги від [PERSON] належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), право на одержання яких належить Банку на підставі Кредитного договору № 801653612 від 15 грудня 2014 року, а позивач набув право вимоги грошових коштів від відповідача. Відповідно до Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги № 20170714 від 14 липня 2017 року Позивач набув права грошової вимоги до Відповідача по кредитному договору № 801653612 від 15 грудня 2014 року в сумі 39989 гривень 00 копійок з яких: 19422 гривні 01 копійка - заборгованість за основною сумою боргу; 01 гривня 05 копійок - заборгованість за відсотками; 9287 гривень 41 копійка - сума заборгованості за платою за управлінням кредитом; 11278 гривень 53 копійки - сума заборгованості за пенею. Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" 21 липня 2017 року відправлено лист-повідомлення № 001833257 відповідачу про відступлення права грошової вимоги по кредитним договорам на користь ТОВ "Фінансова компанія" Європейська агенція з повернення боргів". На виконання умов Договору відступлення права вимоги № 801653612 від 15 грудня 2014 року, згідно вимог ст. 512-514, 516 Цивільного кодексу України, ТОВ "Фінансова компанія" Європейська агенція з повернення боргів" 21 липня 2017 року вих. № 001833257-1 було відправлено лист-повідомлення відповідачу про зміну умов Кредитного договору порядок погашення заборгованості по кредитному договору № 801653612 від 15 грудня 2014 року. Згідно п. 1 ч. 2ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 512 Цивільного кодексу України передбачає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як зазначено позивачем, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в сумі 39989 гривень 00 копійок з яких: 19422 гривні 01 копійка - заборгованість за основною сумою боргу; 01 гривня 05 копійок - заборгованість за відсотками; 9287 гривень 41 копійка - сума заборгованості за платою за управлінням кредитом; 11278 гривень 53 копійки - сума заборгованості за пенею, що підтверджується розрахунком. Відповідно до ч. 1ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1статті 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Враховуючи норми закону та те, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, наявну заборгованість у добровільному порядку не погасив, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, відсотками підлягають задоволенню. Однак суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача плати за управління кредитом, з таких підстав. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Управління кредитом (обслуговування кредиту) є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення плати (комісії), проте, встановивши у договорі плату за управління кредитом, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються відповідачу та не надав доказів про надання таких послуг, що є на думку суду незаконним. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2018 року у справі № 61-21827св18. Отже, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача щомісячної плати за управління кредитом, є безпідставними, а тому в їх задоволенні належить відмовити. Пунктом 4.8 кредитного договору № 801653612 від 15.12.2014 р. передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за кредитом в терміни та в розмірах, визначені цим пунктом. В період з 15.12.214 р. по 30.01.2017 р. [PERSON] було сплачено кошти в сумі 9956,65 грн. як плата за управління кредитом, що підтверджується довідкою № 1158089-SG від 14.07.2017 року. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно роз`яснень, які були надані судам у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 01.06.2009 року, відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п`ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). З огляду на вищевикладені обставини та наведене правове обґрунтування, суд доходить до висновку про незаконість встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуг, які супроводжують кредит, під назвою комісія, а відтак і про достатність правових підстав для відмови у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача комісії у розмірі 9287,41 грн., оскільки банк не повинен встановлювати платежі, обов`язкові для споживача за свої дії, на власну користь. Умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків. У відповідності до правового висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Крім того, в контексті прямо встановленого у ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення спірного Договору) про нікчемність зазначених у п. 4.8. умов договору щодо нарахування та сплати щомісячних комісій в розмірі 631,60 грн., а відтак сума основної заборгованості відповідача перед позивачем підлягає зменшенню на 9956,65 грн. (сплачених щомісячних комісій), тобто до 10135,65 грн. Також відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності щодо стягнення заборгованості по пені. Дана заява підлягає задоволенню з наступних підстав Жодних посилань на будь-який інших строк повернення кредиту немає. Крім того в кредитному договорі не прописано про збільшення строків позовної давності щодо стягнення саме заборгованості. Тобто на момент подачі позовної заяви 08.06.2018 року кредитний договір № 801653612 від 15.12.2014 року був припинений. Також немає в тексті кредитного договору посилання про збільшення строків позовної давності до платежів. Отже, можна зробити висновок, що до даних позовних вимог застосовується загальний строк позовної давності 3 роки. Що відповідає висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у аналогічній справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повернути кредит до 14.12.2017 року включно. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Отже, в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача пені, належить відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства є, зокрема, визначена ст. 12 ЦПК України змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги ТОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість по кредитному договору № 801653612 від 15 грудня 2014 року у розмірі 10135 гривень 65 копійок. Щодо зустрічної позовної заяви, суд вважає вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме про визнаня недійсним пункту 4.8 кредитного договору № 801653612 від 15.12.2014 року, яким встановлена плата за управління кредитом в розмірі 2,80 %, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр Фінансових Рішень" (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів") та [PERSON] , з підстав, що наведені вище. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд пропорційно до задоволеної частини позовних вимог стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 446,59 грн. та стягує з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" на користь держави 768 гривень 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial