Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON]звернувся до суду з позовом до [PERSON] про спростування недостовірної інформації , захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди. Посилається на те, що 24 серпня 2014року на сайті «Буковинська Правда» було надруковано зернення відповідача [PERSON], в якому він звернувся до військового комісара Чернівецького ОВК [PERSON] з повідомленням про професійну діяльність позивача як заступника Новоселицького ювого комісара, а також про прохання своєї мобілізації. В своєму зверненні він розповсюджував недостовірну інформацію про діяльність на посаді заступника Новоселицького районного військового, яка ганьбить честь та гідність позивача , як офіцера на посаді у ЗСУ та і як особистості перед громадськістю Новоселицького району. Так в зверненні він вказує, що 18.08.2014р. на засіданні Новоселицької адської ради позивач був причетний до зриву засідання. Позивач за вказівкою військового комісара Новоселицького РВК [PERSON] дійсно був присутній на даному засіданні з метою розяснювальної роботи по Указу Президента України №607 «Про часткову мобілізацію». Однак дане засідання було зірвано не з його вини і жодного відношення до цього не має. Далі в своєму зверненні відповідач [PERSON] вказує, що до позивача ніякої довіри немає, оскільки той та працівники Новоселицького РВК нібито займаємося корупційними діями під час проведення часткової мобілізації. При цьому розповсюджував неправдиву інформацію про те, що позивач відбував покарання в Італії за крадіжки. Також у зверненні вказує, що позивач на 40-й позачерговій сесії Новоселицької міської ради був неадекватний, тобто в стані алкогольного спяніння, і після невдалої провокації одразу поїхав до Новоселицької ЦРЛ, зробивши собі струс головного мозку, втрату памяті та тілесні ушкодження, які не відповідають дійсності, оскільки позивач не отримав жодного удару. Дані обставини спростовуються випискою з історії хвороби з якої видно, що на момент госпіталізації в лікарню позивач не був у стані алкогольного спяніння, а при огляді в нього були виявлені численні синці на тілі та на обличчі, які були завдані позивачу [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. За період служби з 19.03.2014р. по сьогоднішній день користуюсь повагою серед підлеглих та громадськості району. Жодного разу під час проходження служби в ЗСУ не притягувався до дисциплінарних стягнень з боку командування. Ніяких скарг на його дії з боку громадян та військовослужбовців не було. Тому посилання відповідача, що позивач своїми діями ганьбить честь і гідність мундира не відповідає дійсності і підлягає спростуванню з боку відповідача. В наслідок друкування даного звернення позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає в безпідставному звинуваченні : в хабарництві, прийнятті участь на сесії Новоселицької міської ради у стані алкогольного спяніння та в скоєнні в Італії злочину «крадіжка». В звязку з цим погіршився його стан здоровя, навколо нього створена негативна атмосфера. Цим самим йому завдана моральна шкода, яку оцінює в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. Просить суд зобовязати відповідача [PERSON] на протязі трьох діб з дня вступу рішення суду в законну силу через [PERSON] сайт «Буковинська Правда» http://bukpravda.cv.ua/ спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію про позивача : зрив засідання громадської ради 18.08.2014року; отримання хабара під час проведення часткової мобілізації; відбування покарання в Італії за крадіжку, що після сесії Новоселицької міської ради зробив собі струс головного мозку та наніс собі інші тілесні ушкодження; що така поведінка на посаді заступника Новоселицького РВК ганьбить честь, гідність та мундир ЗСУ, що ставить під сумнів професійність виконання позивачем службових обовязків. Також простить стягнути з відповідача на його користь моральне відшкодування в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав зазначеній у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що він є головою громадської ради при Новоселицькій районній раді, тому до нього неодноразово звертаються люди з різними проханнями , які слід підняти для розгляду сесії районної ради. 18.08.2014 року під час проведення засідання громадської ради позивач по справі [PERSON] дуже голосно кричав та заважав вести засідання, разом з іншими особами зірвав засідання. Коли виходив, у вузькому коридорчику, позивач на нього накинувся та штовхав в сторону балкону , ніяких ударів позивачу не наносив. Їх відразу розборонили та відтягли по різні сторони. Якщо би вин бив позивача, то за стільки часу була би кримінальна справа, а її немає, оскільки позивач знає що його ніхто не бив. Тому він звернувся до обласного військового комісару із такими відкритим листом через [PERSON] сайт «Буковинська Правда». Дійсно він вважає позивача корупціонером, оскільки декілька осіб йому розповідали про те, що він їм натікав , що можна уникнути мобілізацію за певними умовами. Також вважає, що є правдою те, що в Італії позивач був притягнутий до кримінальній відповідальності, оскільки про це йому розповідала особа, з якою той перебував за кордоном, зокрема і під відеозапис, можна робити запити та отримати інформацію. Тому вважає, що все що написав є правдою та просить у задоволенню позову відмовити. Допитаний в якості свідка [PERSON] заперечував факт зриву засідання громадської ради з боку позивача, вважає що це сталось з вини інших осіб, та з інших підстав. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони є приватними підприємцями, та в них виникли проблеми через корупцію у міської ради та інших установ району при приватизації землі на місцевому ринку, а дружина позивача працює в міській раді, тому позивач на засіданні громадської ради ізсвоєю дружиною стали заважати, кричати та разом з іншими особами зірвали засідання. Коли виходили коридором сам позивач накинувся на відповідача та схопив руками ззаду та почав штовхати в сторону балкону, їх розборонили та ніхто позивача не бив. Аналогічні показання дав в судовому засіданні свідок [PERSON], а також додав що йому теж відомо зі слів декілька знайомих осіб про натяки позивача про можливість уникнення мобілізації за винагороду. Суд вислухавши сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є заступником Новоселицького військового комісара.18 серпня 2014 року позивач перебував на засіданні громадської ради при Новоселицькій міській раді , з його пояснень: для розяснення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» , засідання було зірвано та між сторонами виник конфлікт. Відповідач [PERSON] через [PERSON] сайт «Буковинська Правда» звернувся до Чернівецького обласного комісара із критикою на адресу його підлеглого [PERSON] під заголовком « Бійка депутата з заступником військового комісара та прохання до [PERSON] щодо мобілізації» У зверненні зокрема вказується на зрив засідання громадської ради 18.08.2014року з вини позивача ; про те що люди та депутати почали кричати про отримання останнім хабара під час проведення часткової мобілізації, відбування покарання в Італії за крадіжку, та невідповідне призначення останнього на посаду. Також відповідач зазначив , що після сесії Новоселицької міської ради позивач вчинив сутичку та хотів скинути відповідача з балкону,а щоб уникнути відповідальності поїхав до лікарні і « зробив собі струс головного мозку та інші тілесні ушкодження» ; вважає що поведінка позивача на посаді заступника Новоселицького РВК ганьбить честь, гідність та мундир ЗСУ, що ставить під сумнів професійність виконання позивачем службових обовязків. За змістом ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушують їх прав. Згідно зі ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Також, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3 - 5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України "Про пресу", ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Таким чином, вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того, суд при вирішенні даного спору керується нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка була ратифікована Україною 17.07.1997 року, а також розясненнями наданими Європейським судом з прав людини. Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року, яке набрало статусу остаточного 19.12.2012 року, ухваленого у справі «Мирський проти України», було встановлено порушення ст.10 Конвенції. При цьому, Суд зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги парламентаризму, толерантності та відкритості думок, без яких немає «демократичного суспільства». Як передбачено статтею 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні тлумачитись чітко, а потреба в будь-яких обмеженнях має бути переконливо встановлена. Суд зазначає , що наявність фактів може бути продемонстрована, у той час як достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу довести правдивість оціночного судження виконати неможливо, і така вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі внаслідок приниження ділової репутації юридичної особи. З огляду на приписи ст. 277 ЦК України, а також роз'яснення Пленуму Веровного Суду України, викладені в абзацах 3-5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженим ям суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що свобода преси користується особливим статусом тоді, коли на кін поставлені питання , що становлять предмет громадського інтересу (справа Лігнгенс проти Австрії, справа Торгер Торгейрсон проти Іспанії). Крім того, положення про необхідність розрізняти факти й оціночні судження, доведення правдивості яких, на відміну від фактів, є неможливим і від розповсюджувачів не вимагається, сформульовані Європейським судом з прав людини у справах Lingens v. Austria і Oberschlick v. Austria, розглянутих на підставі заяв про порушення ст. 10 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини від 4 листопада 1950 р. Згідно з цими рішеннями, застосування до заявників санкцій за висловлення оціночних суджень Європейський суд кваліфікував як невиправдане втручання у здійснення гарантованої ст. 10 Євроконвенції свободи вираження поглядів та інформації. Наведене положення є визначальним і принциповим, оскільки відображає практику застосування і тлумачення Європейським судом ст. 10 Євроконвенції та використовується як базова правова норма при вирішенні подібних спорів (рішення у справах Perna v. Italy, Feldek v. Slovakia). Дане положення підлягає застосуванню як частина українського законодавства відповідно до ст. 9 Конституції України, оскільки Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР Україна визнала обов'язковою на своїй території юрисдикцію Європейського суду з прав людини з усіх питань, пов'язаних з практикою застосування і тлумачення Євроконвенції. При цьому, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України «Про пресу») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Також слід зазначити, що згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 21 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Аналогічний висновок міститься у справах Європейського Суду з прав людини Лінгенс проти Австрії (1986 рік) та Обершлік проти Австрії (ІІ) (1997рік) Крім того, відповідно до положень абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 рок № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини . Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. При цьому, вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Як встановлено судом, позивач обіймав керівну посаду, а саме заступника Новоселицького військового комісара й відповідно належить до числа публічних осіб, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики, щодо такої особи та виконання ним своїх посадових і службових обов'язків є значно ширшою. Ознайомившись із змістом спірної інформації, суд вважає, що вона не містить відомостей, виражених у формі твердження, що принижують ділову репутацію позивача з точки зору законів, моралі та звичаїв і можуть бути об'єктом моральної оцінки членів суспільства та є за своєю суттю оціночними судженнями відповідача з приводу виконання обовязків позивачем та відповідність посади як посадова особа. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed