Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] 18.06.2007 року звернулися до Сихівського районного суду м.Львова із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просили виселити без надання іншого житлового приміщення відповідачів з будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтували тим, що позивачі є власниками спірного будинку. Відповідачі є членами окремої сім`ї, проживають в будинку без реєстрації, утримують значну кількість тварин без будь-яких дозволів чи угод, укладених з власниками будинку, руйнують майно будинку. Зазначили, що у власності відповідачів є квартира, яка знаходиться у [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат загальною площею 69,70 кв.м. Ухвалою судді від 27.06.2007 року за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] відкрито провадження у справі, призначено дату та час розгляду справи в попередньому судовому засіданні (а.с.1 т.1). Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 27.06.2007 року в порядку забезпечення позову заборонено проводити будь-які дії по відчуженню квартири [ADDRESS] ( а.с.40 т.1). Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до Сихівського суду м.Львова заперечення на позовну заяву про примусове виселення від 01.10.2007 року, у яких зазначає, що руйнування та псування жилого приміщення відповідачами не здійснювалося, протилежне позивачами не доведено. Сторони проживають в одному будинку, однак в різних кімнатах, які облаштовані окремими входами, а відтак правил співжиття не порушують. Жодних заходів запобігання та громадського впливу до них не застосовувалося. Вважають, що наявність іншої квартири у відповідачів не є підставою для виселення. Відповідач [PERSON] проживає у будинку по [ADDRESS] з 1946 року, оскільки іншого житла у неї з батьками та іншими дітьми не було. Позивачі є рідними сестрами відповідача [PERSON] , вони фактично всі разом виросли, проживали та проживають у будинку батьків за вказаною адресою. Після смерті [INFO] батька [PERSON] залишилось спадкове майно, на яке претендували спадкоємці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач - [PERSON] . Вважає, що сестри [PERSON] , [PERSON] приховали відомості про [PERSON] як спадкоємця. Додав, що [PERSON] із своєю сім`єю займає кімнату, яка є самочинно збудованою, а відтак, на його думку, така не могла включатися до складу спадщини (а.с.94-96 т.1). Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 23.10.2007 року провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про примусове виселення зупинено до закінчення касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП МБТІ та ЕО про встановлення факту проживання та прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину будинку та грошових вкладів (а.с.100 т.1). 21.05.2008 року Сихівський районний суд м.Львова відновив розгляд справи (а.с.118-120 т.1). 02.06.2008 року позивачі [PERSON] та [PERSON] уточнили позовні вимоги та просили суд виселити відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення (124,125 т.1). Рішення за результатами розгляду цієї заяви не прийнято. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 29.07.2008 року провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення зупинено до вирішення цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Львівської міської ради, третя особа Інспекція Держархбудконтролю про визнання права власності на самочинне будівництво (а.с.184 т.1). 30.10.2008 року справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення, передано Галицькому районному суду м.Львова, у зв`язку з неможливістю створити новий склад суду для розгляду даної справи (а.с.189-195 т.1). Ухвалами судді Галицького районного суду м.Львова від 27.01.2009 року дану цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі, призначено у попереднє судове засідання (а.с.196, 197 т.1). Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 07.05.2009 року відмовлено у прийнятті до розгляду з первісним позовом в єдиному провадженні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про розмежування землекористування земельною ділянкою по [ADDRESS] та зобов`язання відповідачів по зустрічному позову усунути перешкоди у володінні нерухомим майном на землекористуванні шляхом демонтажу огорожі (а.с.288 т.1). Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 07.05.2009 року провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про примусове виселення зупинено до розгляду справи за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Львівської міської ради, за участю третіх осіб - Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, Інспекції архітектурно-будівельного нагляду, Міського управління земельних ресурсів, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на самочинне будівництво (а.с.289 т.1). Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 03.05.2012 року відновлено провадження у цивільній справі [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про примусове виселення (а.с.6 т.2). 23.07.2012 року представник позивачів подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив виселити відповідачів з будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, зобов`язати відповідачів звільнити житлові приміщення, позначені в технічному паспорті, виданому обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 28.01.2011 року умовними знаками 1-5, 1-6, 1-7 та сарай позначений буквою «Б» від речей відповідачів (а.с.33,34 т.2). 18.10.2012 року [PERSON] , [PERSON] подали відзив на заяву про зміну (уточнення) позову, у якому просили суд відмовити у прийнятті такої заяви з підстав подання заяви під час розгляду справи по суті (а.с.74 т.2). Рішення за результатами розгляду цієї заяви не прийнято. 17.06.2013 року до суду надійшло клопотання від [PERSON] про залучення його як правонаступника позивача, у зв`язку із смертю одного із позивачів [PERSON] (а.с.86, 132 т.2). У судовому засіданні 20.06.2013 року, за участю представника позивача - [PERSON] та відповідача [PERSON] , суд ухвалив задоволити клопотання [PERSON] та залучити його як правонаступника у справі (а.с.138 т.2). За наведених обставин, незважаючи на те, що в процесуальних документах [PERSON] не було зазначено як позивача, суд вважає, що питання щодо його участі у справі було вирішено судом, заперечень щодо постановленої ухвали до суду не надходило, [PERSON] не відмовлявся від позовних вимог, його інтереси представляє представник [PERSON] , а відтак він є позивачем у даній справі. 17.06.2013 року позивачами [PERSON] , [PERSON] було подано заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, у якій позивачі просили суд усунути перешкоди у користуванні власністю (приміщеннями, позначеними умовними знаками в технічному паспорті 1-5, 1-6, 1-7 та сарай, позначений буквою «Б») та виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з будинку по [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, звільнити жилі приміщення, позначені в технічному паспорті, виданому обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 28.01.2011 року умовними знаками 15, 1-6, 1-7 та сарай позначений буквою «Б» від речей відповідачів, вирішити питання судових витрат (а.с.144-146 т.2). 16.08.2013 року відповідачем [PERSON] подано відзив на заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, у якому вона просить у прийнятті заяви відмовити у зв`язку з тим, що ст.31 ЦПК України в редакції чинній на день подання заяви, не передбачено зміни позовних вимог (а.с.206 т.2). Рішення за результатами розгляду цієї заяви не прийнято. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 11.03.2014 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення зупинено до вирішення Львівським апеляційним адміністративним судом справи за апеляційною скаргою [PERSON] на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05.10.2012 року у адміністративній справі за позовом [PERSON] до обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора про зобов`язання вчинити дії, та вирішення Апеляційним судом Львівської області справи за апеляційною скаргою [PERSON] та [PERSON] на ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 23.12.2013 року у справі за заявою [PERSON] , заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання (а.с.249,250 т.2). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.06.2014 року апеляційну скаргу представника позивача [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 11.03.2014 року відхилено, ухвалу залишено без змін (а.с.36,37 т.3). 25.02.2019 року [PERSON] подала до суду клопотання про поновлення провадження у справі. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 19.09.2019 року задоволено заявлений [PERSON] відвід головуючій судді у справі (а.с.126,127 т.3). Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 23.09.2019 року у справі призначено підготовче судове засідання (а.с.131,132 т.3). 05.12.2019 року представник [PERSON] та [PERSON] [PERSON] подав до суду заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, у якій він просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю (приміщеннями, позначеними умовними знаками в технічному паспорті 1-5,1-6,1-7 та сарай, позначений буквою «Б» у [ADDRESS] ) шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з даних приміщень без надання іншого житлового приміщення, звільнити жилі приміщення, позначені в технічному паспорті, виданому обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 28 січня 2011 року умовними знаками 1-5, 1-6, 1-7 та сарай, позначений буквою «Б» у [ADDRESS] від речей відповідачів, вирішити питання судових витрат (а.с.198-200 т.3). Рішення за результатами розгляду цієї заяви не прийнято. Ухвалами Галицького районного суду м.Львова від 24.02.2020 року, 15.05.2020 року, 15.06.2020 року, 03.07.2020 року, 23.07.2020 року, 31.07.2020 року, 07.08.2020 року, 26.08.2020 року задоволено заяви відповідачів про відвід суддям головуючим у справі та самовідвід суддів. 10.09.2020 року справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення, в порядку п.2 ч.1 ст.31 ЦПК України, передана до Залізничного районного суду м.Львова для розгляду. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 16.09.2020 року у справі призначено підготовче засідання (а.с. 11 т.5). 16.11.2020 року [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] , треті особи Прокуратура Львівської області, [PERSON] про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди, визнавши її право користування садибою за адресою [ADDRESS] , а саме приміщеннями жилої кімнати під літ.1-5; веранди (кухні їдальні) під літ.1-6, 1-7 будинку, цегляним сараєм під літ.Б, вбиральні під літ.В на праві члена сім`ї її матері [PERSON] (а.с. 100-113 т.5). Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 09.12.2020 року зустрічну позовну заяву було залишено без руху (а.с.114,115 т.5). 08.12.2020 року представник позивачів [PERSON] подав заяву про уточнення (зміну) позовних вимог, у якій просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю (приміщеннями, позначеними умовними знаками в технічному паспорті 1-5,1-6,1-7 та сарай, позначений буквою «Б» у [ADDRESS] ) шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з даних приміщень без надання іншого житлового приміщення, звільнити жилі приміщення, позначені в технічному паспорті, виданому обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 28 січня 2011 року умовними знаками 1-5, 1-6, 1-7 та сарай, позначений буквою «Б» у [ADDRESS] від речей відповідачів, вирішити питання судових витрат (а.с. 66-90 т.5). Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 21.01.2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи Прокуратура Львівської області, [PERSON] про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди, визнавши її право користування садибою за адресою [ADDRESS] , а саме приміщеннями жилої кімнати під літ.1-5; веранди (кухні їдальні) під літ.1-6, 1-7 будинку, цегляним сараєм під літ.Б, вбиральні під літ.В на праві члена сім`ї її матері [PERSON] визнано неподаною та повернуто позивачу за зустрічним позовом - [PERSON] (а.с.139 т.5). Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 21.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.140 т.5). При цьому, суд повернув представнику позивачів [PERSON] уточнену позовну заяву без розгляду, оскільки така містила нову позовну вимогу. Виходячи із позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 09.07.2020 року у справі № 922/404/19, неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. На думку суду, під уточненням (збільшенням або зменшенням розміру) позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Крім цього, представник позивача в уточненій позовній заяві зазначив ще одного відповідача - [PERSON] . Клопотання про залучення співвідповідача із обґрунтуванням такого подано не було. За таких умов, уточнена позовна заява є фактично новою позовною заявою, а відтак позов слід розглядати в межах попередньо заявлених вимог. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у підготовчі засідання та судове засідання 16.02.2021 року не з`явилися. Про причини неявки суд не повідомили. Належно повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання 16.02.2021 року не з`явилися. Про час та місце розгляду справи їх було повідомлено шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади (а.с.146,147). При цьому, 15.02.2021 року від [PERSON] надійшло до суду клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 16.02.2021 року у зупиненні провадження у справі відмовлено. Суд ухвалив розглядати справу у відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, виходячи з наступного. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності [PERSON] , суд враховує, що остання була обізнана з тим, що справа розглядається Залізничним районним судом м.Львова. Підготовчі засідання у справі неодноразово відкладалися, в тому числі і за клопотаннями [PERSON] у зв`язку із її бажанням залучити представника. Суду не подано жодних доказів на підтвердження неможливості явки [PERSON] у судове засідання. За наведених обставин, поведінка учасника процесу є такою, що спрямована на затягування розгляду справи, яка перебуває в провадженні судів з 2007 року, тобто протягом більш як 13 років. Що стосується неявки відповідача [PERSON] , то усі судові повістки, які йому судом надсилалися за адресою, зазначеною в позовній заяві ним не отримувалися з невідомих суду причин. [PERSON] не з`явився у жодне засідання, причин неявки не повідомляв та пояснень по суті справи до суду не подавав. Позивачі [PERSON] , [PERSON] також не з`явилися у підготовчі засідання та в судове засідання, їх інтереси представляє адвокат Радковський Т.Р. Зважаючи на те, що судом вжито усіх необхідних заходів для повного та всебічного з`ясування обставин справи, підстав для відкладення справи суд не вбачає, нових доказів у справі протягом підготовчих засідань сторонами не подано, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього обвинувачення, а також враховуючи те, що поведінка відповідачів має ознаки зловживання правами, що встановлено у судовому засіданні, суд вважає, що слід вирішити справу у відсутності позивачів та відповідачів [PERSON] , [PERSON] , та в межах тих доказів, які містяться у матеріалах справи. Представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Пояснив, що йому невідомо, чи робилися спроби встановити порядок користування спірним майном. Вважає, що на даний час встановлення порядку користування спірним будинком між сторонами неможливе, оскільки відповідачі заявляють не про право користування, а про право власності на спірне майно. Йому не відомо, чи забезпечений [PERSON] житлом. Відповідачі реально проживають у даному будинку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що на даний час встановлення порядку користування спірним будинком між сторонами неможливе. Вважає, що судові рішення, які були ухвалені з приводу володіння та користування спірним будинком, визнання права власності на будинок, є необґрунтованими та незаконними. Вважає, що наявність у її власності квартири по [ADDRESS] немає значення для вирішення цієї справи. [PERSON] є її чоловіком, з яким вона перебуває у шлюбі. Однак вони не проживають разом вже близько 10 років. Де він проживає та чи забезпечений він житлом, відповідач не знає. Під час дослідження письмових доказів у справі відповідач [PERSON] покинула залу судових засідань. Заслухавши пояснення представника позивачів, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з довідкою від 15.07.2009 року Державного архіву Львівської області у документах обласного архіву значиться, що родина у складі голови - [PERSON]., дружини - [PERSON] , доньок - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , матері - [PERSON] , у 1946 році була переселена у Львівську область (а.с.180 т.2). Судом встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] , належало на праві особистої власності будинковолодіння у [ADDRESS] (а.с.166,168,169 т.1). Після смерті [PERSON] залишилась дружина [PERSON] та діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.171-174 т.1). У жовтні 1988 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті їх батька [PERSON] (а.с.163, 164 т.1). Згідно із заявою до Львівської державної нотаріальної контори, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті [INFO] їх батька та чоловіка з дня її відкриття. Термін на прийняття спадщини вони пропустили і на оформлення своїх спадкових прав не претендують (а.с.165,170 т.1). Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину, виданого 01.06.1989 року державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, спадкоємцями майна померлого [INFO] [PERSON] є в рівних частках його діти - [PERSON] та [PERSON] . Майно померлого складається з жилого будинку з усіма господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] і складається в цілому з трьох кімнат жилою площею 52,3 кв.м. і кухні. При будинку, позначеному в плані літерою «А-1» є такі господарські будівлі: два сараї - цегляний і дерев`яний, дві вбиральні - цегляна і дерев`яна. Цей цегляний будинок належить померлому на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого 24.10.1964 року відділом комунального господарства Ленінського райвиконкому м.Львова, зареєстровано у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації за №7299. Свідоцтво про право на спадщину видано без врахування побудованого цегляного гаража «Г» (а.с.20 т.1). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2007 року залишено без змін рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04.10.2006 року, яким в позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] , Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП МБТІ та ЕО про встановлення факту проживання та прийняття спадщини, визнання права власності на 1/3 частину будинку по [ADDRESS] та грошових вкладів в Ощадбанку України №6316, скасування реєстрації права власності [PERSON] , [PERSON] на 1/3 частину вказаного житлового будинку, визнання права власності на добудову, відмовлено (а.с.10-17 т.1). Ухвалою Верховного суду України від 25.03.2008 року рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04.10.2006 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2007 року залишено без змін (а.с.115,116 т.1). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.12.2011 року в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Львівської міської ради, Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, третіх осіб Управління земельних ресурсів м.Львова, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, [PERSON] про розмежування земелекористування, усунення перешкод у здійсненні права володіння нерухомим майном відмовлено (а.с.161-165 т.2). Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 27.12.2011 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» з участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виключення майна зі складу спадщини та [PERSON] до Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» з участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виключення майна зі складу спадщини закрито (а.с.170-173 т.2). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року залишено без змін рішення Сихівського районного суду м.Львова від 29.12.2010 року задоволено позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до виконкому Львівської міської ради, треті особи ОКП «БТІ та ЕО», Сихівська районна адміністрація ЛМР про визнання права власності на реконструйовані та збудовані приміщення. Цим рішенням визнано за позивачами право власності на реконструйовані та збудовані приміщення по [ADDRESS] , що відображено у технічному паспорті від 04.07.08., за наступними №№ (умовними позначеннями): житлові кімнати («1-2»-20,2 кв.м; «1-4»-14,3 кв.м.; «1-5»-17,8 кв.м; «1-11»-16,8 кв.м; «2-2»-19,5 кв.м; «1-13»-10,4 кв.м; «1-14»-27,7 кв.м.); коридори («1-1»6,3 кв.м.; «1-6» -10,4 кв.м.; «1-8»-8,4 кв.м.; «2-1»-4,4 кв.м.; «1-12»-5,6 кв.м.); кухні («1-3»-7,7 кв.м; «1-10»-11,0 кв.м.); санвузол («1-9»-4,4 кв.м.); службове («1-7»-4,3 кв.м.); сіни («а-1»-18,6 кв.м); прибудови нежитлові («А1-1»-32,7 кв.м; «А2-2»-52,7 кв.м); підвал («пд»-22,5 кв.м.); сарай («Б»-13,9 кв.м); вбиральня («В»-1,0 кв.м); гаражі («Г»-21,6 кв.м.; «Д»-17,2 кв.м.); погріб («пг»-8,2 кв.м); хвіртка металева («№1»-1 кв.м.); ворота металеві («№2»-5,5 кв.м.); огорожа цегляна («№3»46,8 кв.м); огорожа металева («№4»-70,0 кв.м.), - по Ѕ в межах, визначених технічним паспортом, зобов`язано ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати за [PERSON] та [PERSON] реконструйовані та збудовані приміщення по [ADDRESS] в межах, визначених технічним паспортом (а.с.37-43 т.2). З пояснень учасників справи у судовому засіданні, а також письмових пояснень, які містяться в матеріалах справи, встановлено, що відповідачі займають приміщення, позначені у технічному паспорті на будинок під умовним позначенням «1-5»-17,8 кв.м, «1-6» -10,4 кв.м., «1-7»-4,3 кв.м., господарську будівлю (сарай), позначений під літ. «Б», вбиральню під літ. «В». (а.с.46-52 т.2). Відповідно до копій витягів про державну реєстрацію прав від 28.01.2011 року [PERSON] та [PERSON] є власниками кожен Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] (а.с.44,45 т.2). Постановою у справі про адміністративне правопорушення від 08.03.2012 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.197 КУпАП, а саме встановлено, що [PERSON] , 1943 р.н. проживає по [ADDRESS] без реєстрації (а.с.55 т.2). Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 19.03.2012 року у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виконання умов договору відмовлено (а.с.57,58 т.2). Відповідно до копії свідоцтва про смерть позивач [PERSON] померла [INFO] (а.с.86 т.2). Згідно із копією свідоцтва про право на спадщину за законом, витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, спадкоємцем померлої [PERSON] є її син [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з Ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.136,137 т.2). Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 15.02.2013 року в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Львівської міської ради, треті особи: Інспекція державного архітектурного будівельного контролю, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, міського управління земельних ресурсів, [PERSON] , [PERSON] про визнання юридичного факту володіння позивачами майном позначеним в поверховому плані приміщення під літ. «1-5»-17,80 кв.м, «1-6» -10,4 кв.м., «1-7»-4,3 кв.м., господарським приміщенням сараєм під літ.»Б» та вбиральнею під літ. «В», розміщені за адресою [ADDRESS] ; визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, що знаходиться за вищезгаданою адресою і описане в технічному паспорті від 30.06.1976 року як приміщення: «1-5»-17,80 кв.м, «1-6» -10,4 кв.м., «1-7»-4,3 кв.м., господарським приміщенням сараєм під літ. «Б» та вбиральнею під літ. «В» на [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках, відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.05.2014 року ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 23.12.2013 року, якою провадження у справі за заявою [PERSON] , заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання закрито, скасовано, ухвалено заяву [PERSON] , заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання залишити без розгляду (а.с.234,235 т.2). Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 5.10.2012 року, якою визнано протиправною бездіяльність ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» щодо неналежного розгляду звернень [PERSON] щодо виготовлення технічного паспорту на житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] та звернення позивача від 14.07.2009 року, зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» розглянути звернення позивача повторно, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» виключити самовільно збудовані об`єкти з реєстру права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та технічного паспорта на будинок, визнання протиправними дій відповідача ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», в тому, що не було включено, зазначено чотири кімнати в довідці-характеристиці №103 від 28.03.1989 року при наданні інформації для оформлення спадщини про об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] кімнату, позначену під літ.2-2 площею 19, 50 м.кв., яка відображена на поверховому плані від 08.01.1966 року, текучість змін 20.08.1988 року на аркушах справи 18,19 і Інвентаризаційній справі ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на будинок [ADDRESS] скасовано та прийнято нову постанову, якою провадження у зазначеній частині закрито (а.с.68-70, 77-86 т.3). Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, встановлені вищезазначеними рішеннями обставини є доведеними та доказуванню не підлягають. Виходячи із змісту зазначених судових рішень, суд також робить висновок про те, що між сторонами у справі склалися неприязні відносини, які набули стійкого характеру. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 27.09.1996 року, виходячи із відповіді ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 69,70 (а.с.25-27 т.1). Дана обставина відповідачем [PERSON] у судовому засіданні не заперечувалася. Виходячи із довідок ГУ ДМС України у Львівській області у спірному будинку зареєстрована позивач [PERSON] . Відповідачі за даною адресою не зареєстровані (а.с.221-225 т.3). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: Жовківський район, село Зашків (а.с.249, 250 т.3). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі N 6-32цс13. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. [PERSON] , [PERSON] обґрунтовують свої позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні ними права власності на житловий будинок шляхом виселення з нього відповідачів без надання іншого житлового приміщення тим, відповідачі відмовляються звільнити належний їм на праві власності житловий будинок, чим створюють їм перешкоди у користуванні належним їм майном. У спірних правовідносинах права позивачів, як власників житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64 ЖК УРСР). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідачі вселилися та набули права користування житловим будинком, що належить на теперішній час позивачам як члени сім`ї попереднього власника. При цьому, відсутні будь-які документальні підтвердження правових підстав постійного користування спірним житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, безоплатного користування тощо. Відповідачі не є членами сім`ї позивачів, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. До того ж тлумачення поняття «член сім`ї» надано рішенням Конституційного суду України від 03 червня 1999р. по справі №1-8/99, під яким треба розуміти особу, що перебуває з суб`єктом права власності на житлове приміщення у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з ним; веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї власника житлового приміщення належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки (безспірні члени сім`ї). Членами сім`ї власника можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання разом з суб`єктом права і ведення з ним спільного господарства. Так, чинним законодавством не передбачено перехід права та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього за згодою колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, передбачена така підстава припинення права власності як смерть власника. Одночасно положенням статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивачі [PERSON] та померла [PERSON] прийняли спадщину, яка включала домоволодіння по [ADDRESS] , після смерті свого батька [PERSON] . Позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті своєї матері - [PERSON] . Відповідно до рішення Сихівського районного суду м.Львова від 29.12.2010 року [PERSON] та [PERSON] набули право власності на зазначений вище житловий будинок та прибудинкові споруди. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 "Право користування чужим майном" ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити наступні висновки. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Так, з технічного паспорту на будинок вбачається, що будинок [ADDRESS] є двоповерховим, має сім житлових кімнат, допоміжні приміщення, прибудинкові споруди (а.с.46-52 т.2). Виходячи з пояснень сторін у справі, відповідачі займають та користуються приміщеннями, які позначені на плані «1-5» площею 17,8 кв.м., «1-6» площею 10,4 кв.м., «1-7» площею 4,3 кв.м., господарською будівлею/сараєм під літ. «Б», вбиральнею під літ. «В» (а.с.95 т.3). Проте сторони навіть не розглядають можливість узгодити порядок користування спірним будинком та спільне проживання через вкрай неприязні стосунки. За таких обставин суд вважає доведеним, що позивачі як власники вказаного житлового будинку не мають можливості користуватись власним майном на свій розсуд через перешкоди, створені відповідачами. Встановивши, що [PERSON] та [PERSON] , як власники житлового будинку, категорично заперечують проти проживання у ньому відповідачів, які вселилися у спірне житлове приміщення як члени сім`ї попереднього власника [PERSON] , суд приходить до висновку, що зі зміною власника житлового будинку обставини, які надавали їм право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися. При розгляді вказаної категорії справ, суд зобов`язаний оцінювати вимоги про виселення особи на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення на підставі судового рішення є втручанням у право особи. Отже, у справах за позовами нових власників житла про виселення членів сім`ї попереднього власника суду належить встановити відповідний баланс між потребою у захисті прав нового власника житла та співмірністю втручання у право на житло членів сім`ї попереднього власника. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Оцінюючи виселення відповідачів з зазначеного житлового будинку, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що інтереси позивачів, як власників житла та користувачів цим житлом, перевищують інтереси доньки та онуки попереднього власника житла (спадкодавця та батька спадкодавця відносно позивачів), у яких припинилися правові підстави користування чужим майном. Припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] забезпечені іншим житлом - квартирою [ADDRESS] . Суд вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, також з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, право власності щодо належного майна обмежується та порушується поведінкою відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які не є членами сім`ї позивачки, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з ними і ведуть спільне господарство, і у яких відсутні підстави до збереження права користування житловим будинком після смерті [PERSON] , і протилежного відповідачі не довели. Виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися як з урахуванням порушення права останніх на житло, так і добросовісності дій сторін. З пояснень відповідачів вбачається, що підставою для їх відмови звільнити спірний житловий будинок є те, що вони вважають частину спірного будинку своєю власністю, яку повинна була успадкувати [PERSON] (а.с.208 т.2). А відтак вона та члени її сім`ї, на її думку, мають право володіти та користуватися спірним будинком. Однак дане питання вже досліджувалося в судовому порядку та відповідачам було відмовлено, зокрема, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 04.10.2006 року, ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 27.12.2011 року та іншими судовими рішеннями. Ці обставини не досліджуються судом в межах розгляду даної справи. Власниками спірного житлового будинку є [PERSON] та [PERSON] , а відповідачі [PERSON] та [PERSON] відмовляються в добровільному порядку звільнити житловий будинок по [ADDRESS] . Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Що стосується виселення відповідача [PERSON] , то суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не проживає у спірному будинку, не чинить перешкод власникам у володінні, користуванні чи розпорядженні ним. Позивачами не доведено, що [PERSON] забезпечений іншим житлом. А відтак, позов про виселення такого без надання іншого житлового приміщення в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: dismissed