Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON],\~ про визнання права спільної власності та правочину недійсним обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що його матірю є [PERSON], [INFO]. 29 липня 1980 року його мати повторно уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. Під час шлюбу із [PERSON] вони побудували житловий будинок за адресою: м. Словянськ, вул. Рязанська, 24. Право на будівлю зазначеного будинку у [PERSON] виникло ще до укладення шлюбу з його матірю, а саме на підставі Договору № 123 від 18 червня 1970 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, укладеного ним із Виконкомом [PERSON] міської ради. [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO] з 1974 року в літній кухні, оскільки на той час органи місцевого самоврядування м. Словянська дозволяли людям мати реєстрацію за адресою без наявного житлового будинку. Ще до шлюбу [PERSON] побудував фундамент та стіни будинку. Інші будівельні роботи, а саме: будівництво даху, покрівлі, внутрішні будівельні роботи, проведення електричної проводки, водопроводу, газопроводу та інше здійснювали [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу. Первинну інвентаризацію вказаного будинку КП «БТІ» здійснила 27 жовтня 1987 року, а вперше зареєструвало право власності на вказаний будинок за [PERSON] 25 січня 1988 року, номер запису 16283 в книзі 65. Після закінчення будівництва вказаного будинку його мати та [PERSON] проживали у ньому, провели у будинок газ та воду. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (діючого в зазначений період) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, житловий будинок за адресою: м. Словянськ, вул. Рязанська, 24 є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] 20 листопада 2013 року його мати пішла з дому та зникла. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 22 січня 2015 року за заявою [PERSON] його мати була визнана безвісно відсутньою з 20 листопада 2013 року. 18 жовтня 2016 року [PERSON] помер. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 19 січня 2017 року за його заявою, [PERSON], [INFO], визнана померлою. Після отримання вказаного Рішення та Свідоцтва про смерть він звернувся до першої [PERSON] державної нотаріальної контори із Заявою про прийняття спадщини. Після заведення Спадкової справи нотаріус запропонував йому надати правовстановлюючі документи на спадкове майно та довідку Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб [PERSON] міської ради про реєстрацію місця проживання матері. 13 лютого 2017 року зазначений Відділ реєстрації надав нотаріусу Довідку, у якій повідомив про те, що [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованою за адресою: [INFO]. 14 лютого 2017 року КП «БТІ» видано Довідку № 379-2/045/01 в якій зазначено, що житловий будинок за адресою: м. Словянськ, вул. Рязанська, 24 станом на 01 січня 2013 року на праві власності було зареєстровано за [PERSON] 25 січня 1988 року, первинну інвентаризацію було здійснено 27 жовтня 1987 року. Донькою [PERSON] є [PERSON], яку нотаріус запросив до нотаріальної контори, щоб вона надала правовстановлюючі документи на зазначений будинок. В квітні 2017 року [PERSON] зявилась до нотаріуса та надала йому Договір дарування житлового будинку від 08 червня 2015 року, відповідно до якого [PERSON] подарував їй житловий будинок за адресою: м. Словянськ, вул. Рязанська, 24. Нею також наданий [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідно до якого зазначений житловий будинок зареєстрований на праві власності за [PERSON], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 318699614141. Тільки в квітні 2017 року він дізнався про укладення спірного Договору між [PERSON] із [PERSON] Він вживав заходи досудового врегулювання спору, запропонувавши відповідачці сплатити йому, будь-яку справедливу на її думку, суму в рахунок долі матері у праві власності на будинок, однак відповідачка відмовила у даній компенсації, оскільки вона вважає, що угода між її батьком та нею стосовно спірного будинку здійснена правомірно. Таким чином, між ними існує спір стосовно даного Договору. Вважає, що зазначений Договір дарування між [PERSON] та [PERSON] було укладено із порушенням вимог законодавства з тих підстав, що житловий будинок за адресою: м. Словянськ, вул. Рязанська, 24 на праві спільної сумісної власності належав подружжю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. На момент укладення спірного Договору , 08 червня 2015 року, його мати була жива (відомостей про її смерть не існувало), була зареєстрована у спірному будинку, частки у праві спільної сумісної власності подружжя не були визначені, тому [PERSON] не мав права укладати спірний Договір дарування. Існування на час укладення спірного договору судового рішення про визнання його матері безвісно відсутньою, про що зазначено у п. 6 Договору, не надавало [PERSON] правових підстав на одноособове розпорядження спірним будинком, який належав на праві спільної сумісної власності двом особам. Таким чином, через зазначену угоду, він позбавлений права отримати у спадщину майно після смерті матері. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу землею, як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Просить суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок № 24 по вул. Рязанська в м. Словянську Донецької області та визнати недійсним Договір дарування житлового будинку за адресою: Донецька область м. Словянськ, вул. Рязанська, 24, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 08 червня 2015 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 2026. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити та зазначив, що його мати [PERSON] та [PERSON] почали разом проживати з 1979 року, а шлюб зареєстрували у 1980 році. Вони мешкали у флігелі, оскільки будинок був недобудований. Його матір працювала, всі гроші віддавала у сімю та вони разом добудовували будинок. У 1994 році вони провели до будинку газ, воду, поставили паркан, купили холодильник та телевізор. У 2013 році його мати пішла з дому та зникла. У 2015 році [PERSON] подарував будинок своїй дочці - відповідачу по справі. У 1980 році будинок був недобудований, мав лише фундамент та стіни. Його мати та [PERSON] добудовували будинок, привели його до житлового стану, вкрили кришу, проводили електроенергію. [PERSON] вкладала гроші у будинок, сама його білила, клала кахель, клеїла шпалери, доглядала за городом. Вважає, що мати його проживала у будинку, тому повинна була виконувати роботу по господарству. Також зазначив, що доходи матері йому не відомі. Письмових доказів того, що його мати приймала участь у будівництві будинку він не має, яку суму було вкладено у будівництво будинку йому також невідомо. Також він не може точно вказати, що конкретно у будівництві будинку, його мати та [PERSON] сумісно робили. Знає, що його мати вважала цей будинок своїм та не знає, чи згодна була вона за життя відчужити цей будинок. Також йому не відомо чи існує договір про сумісне будівництво будинку. Він не знає чи виділялися частки у будинку. Йому не відомо чи придбавала його мати матеріали для будівництва. Вважає, що він, як спадкоємець [PERSON], має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, оскільки таке право передбачено ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України та ст. 65 Сімейного Кодексу України. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON], який діє на підставі Ордеру, серія ДН №000711 до Договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2017 року (а.с.44), у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в наданому Відзиві на позовну заяву зазначила, що позовні вимоги [PERSON] не визнає у повному обсязі. Не заперечує, що її батько - [PERSON] вдруге одружився з [PERSON] (після шлюбу [PERSON]) 29 липня 1980 року. До цього її батько - [PERSON] був одружений з її матерью - [PERSON] з 22 березня 1958 року, та даний шлюб було розірвано 18 березня 1980 року. Під час шлюбу її батьків, батькові - [PERSON] на підставі Рішення виконкому [PERSON] ради депутатів трудящих від 27 травня 1970 року було надано у безстрокове користування земельну ділянку площею 528 кв.м. під № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська для будівництва житлового будинку. 18 травня 1970 року між її батьком та Відділом комунального господарства Виконавчого комітету міської [PERSON], було укладено Договір № 123 про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності із числом кімнат від однієї до пяти включно. Відповідно п.1 даного Договору, виконком [PERSON] міськради трудящих, Відділ комунального господарства Виконкому [PERSON] міськради депутатів трудящих надав її батькові - [PERSON] як «Забудовнику» на праві безстрокового користування земельну ділянку у м. Словянську по вул. Рязанській № 24 площею 528 кв.м. Згідно умов даного Договору (п.2) на наданій земельній ділянці «Забудовник» зобовязувався побудувати житловий будинок, сарай, огородити садибу з боку вулиці забором, тощо. До будівництва, відповідно до п. 4 Договору, «Забудовник» мав приступити не пізніше одного року з дня підписання Договору, та вести будівельні роботи із таким розрахунком, щоб все будівництво було завершено протягом не більш як 3 роки, тобто до 18 червня 1973 року. У разі якщо будівництво будівель не буде «Забудовником» завершено в обумовлений строк з причини, що не залежить від нього, строк завершення будівництва передбачав продовження, але не більш ніж як на один сезон ( п.5 Договору). За таких умов, перебуваючи у шлюбі із її матірю - [PERSON], її батько - [PERSON] з червня 1970 року почав будівництво житлового будинку із відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами під № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська Донецької області. Будівництво вищезазначеного житлового будинку, відповідно до умов Договору № 123 від 18 червня 1970 року тривало три роки, тобто до червня 1973 року. У червні 1973 року житловий будинок був повністю побудований, та 20 листопада 1973 року її батько здав у експлуатацію електропроводку у будинку, підтвердженням чому є відповідний [PERSON] на прийомку нової електроустановки за адресою: вул. Рязанська, 24. З 06 лютого 1974 року постійне місце проживання [PERSON] було зареєстровано у новозбудованому житловому будинку під № 24 по вулиці Рязанській міста Словянська Донецької області, що підтверджується Домовою книгою для прописки громадян мешкаючих у будинку, копія якої надана позивачем. При цьому, як вбачається з даної Домової книги, місце проживання [PERSON], було зареєстровано у житловому будинку під № 24 по вулиці Рязанській лише 09 листопада 1990 року. Відповідно до Технічного паспорту на житловий будинок № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська, виготовленого 14 березня 2014 року за її замовленням, з характеристики будинку, господарських будівель та споруд, вбачається, що роком побудови даних будівель є 1976 рік. Таким чином, житловий будинок під № 24 по вулиці Рязанській міста Словянська, повністю побудований [PERSON] до укладання шлюбу із [PERSON], тобто до 29 липня 1980 року, не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) Р.Ф., не зважаючи на те, що первинна інвентаризація даного будинку була здійснена 27 жовтня 1987 року, а право власності зареєстроване у БТІ міста Словянська 25 січня 1988 року. Таким чином, доводи позивача про будівництво житлового будинку під час шлюбу громадянами [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) Р.Ф. є надуманими та не підтверджуються доказами. Позивач [PERSON] у 2017 році вже звертався до Словянського міськрайонного суду із позовом до неї з тим самим предметом позову та з тих самих підстав ( справа № 2/243/2940/2017; провадження № 243/5073/17) стосовно визнання нікчемним Договору дарування житлового будинку під № 24 по вул. Рязанській м. Словянська Донецької області, укладеного між нею та її батьком [PERSON] 08 червня 2015 року. Ствердження позивача про те, що на час укладання Договору дарування, тобто 08 червня 2015 року у будинку № 24 по вул. Рязанській м. Словянська була зареєстрована громадянка [PERSON] не відповідає дійсності та спростовується Довідкою про склад сімї від 08 червня 2015 року, згідно якої слідує, що на час відчуження будинку у ньому був зареєстрований лише її батько - [PERSON] Рішенням Словянського міськрайонного суду від 20 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 15 листопада 2017 року, у задоволенні позову [PERSON] до неї було відмовлено. При цьому судами під час розгляду справи були встановлені наступні факти. Так, суд першої інстанції прийшов до висновку що єдиним власником домоволодіння № 24 по вул. Рязанській у м. Словянську з 25 січня 1988 року по 08 червня 2015 року був її батько - [PERSON], якому даний житловий будинок належав на праві приватної власності, у звязку із чим він, як власник, мав право розпоряджатися вказаним домоволодінням на власний розсуд, зокрема укладати договори, направлені на його відчуження. Судом першої інстанції було встановлено, що спірний договір дарування відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а саме: 1) його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) дарувальник [PERSON] на час укладання вказаного договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки іншого в судовому засіданні встановлено не було; 3) волевиявлення сторін зазначеного договору на час укладання цього договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі на перехід права власності на спірний будинок від дарувальника [PERSON] до обдарованої - [PERSON]; 4) вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним; 5) цей правочин на час його укладання не суперечив правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей сторін договору дарування, оскільки таких на час його укладання не було. Крім того, суд дослідивши Договір дарування житлового будинку від 08 червня 2015 року, прийшов до переконання, що вказаний правочин відповідає вимогам частини 2 статті 719 ЦК України щодо письмової форми його укладання та його нотаріального посвідчення, не порушує публічний порядок. Апеляційний суд Донецької області у своїй Ухвалі від 15 листопада 2017 року прийшов до висновку, що обґрунтовуючи свою вимогу про визнання Договору дарування нікчемним позивач вважав, що спірний будинок перебував у спільній сумісній власності подружжя його матері [PERSON] та [PERSON], однак беззаперечних доказів будівництва цього будинку [PERSON] та [PERSON], і відповідно, що будинок був спільною сумісною власністю цих осіб, суду не було надано. Виходячи з приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Укладанням 08 червня 2015 року Договору дарування житлового будинку під № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська, права позивача [PERSON], який є спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON], померлої 31 січня 2017 року, ніяким чином не порушені у звязку із чим заявлені позовні вимоги є безпідставними. Після смерті [PERSON] не лишилося спадкового майна у вигляді частки житлового будинку із господарськими та побутовими будівлями та спорудами що розташовані під № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська Донецької області. За своє життя, починаючи з дня укладання шлюбу 29 липня 1980 року та до часу своєї смерті, що наступила 31 січня 2017 року, [PERSON] не ставила питання про визнання будинку під № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] та його розподіл. Також [PERSON] за життя не оспорювала Договір дарування від 08 червня 2015 року з підстав зазначених позивачем у даному позові. Виходячи з приписів ст.ст. 65, 69 СК України, лише дружина або чоловік має право на розподіл майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності та на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Таким чином, право на звернення до суду з питання визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] житлового будинку № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська та визнання недійсним укладених відносно цього майна Договорів без згоди іншого з подружжя, було особистим немайновим правом подружжя [PERSON] та його дружини [PERSON], що виходячи з приписів ч.4 ст. 25 ЦК України припинилося їх смертю. При цьому, згідно п.1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обовязки, що нерозривно повязані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права, безпосередньою ознакою яких є невіддільність останніх від особи їхнього носія. Право на звернення до суду з позовом про розподіл майна та визнання недійсним укладених відносно цього майна Договорів без згоди іншого з подружжя належало безпосередньо [PERSON], померлій 31 січня 2017 року та оскільки дане особисте немайнове право [PERSON] не ввійшло до складу спадщини, заявлені [PERSON] позовні вимоги є безпідставними (а.с. 54-57). Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] в наданій Відповіді на Відзив вказав, що відповідачка [PERSON] зазначає, що відповідно до Договору № 123 від 18 червня 1970 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, укладеного між її батьком та Виконкомом [PERSON] міської ради було встановлено, що будівництво житлового будинку по вул. Рязанська, 24 м. Словянська повинно було завершено протягом не більше як 3 роки, тобто до 18 червня 1973 року. Начебто, виконуючі зазначені умови Договору її батько і побудував житловий будинок до червня 1973 року. Однак, відповідачкою не надано жодного доказу того, що будівництво житлового будинку було закінчено в червні 1973 року, а також не повідомила, що заважало її батьку ввести його в експлуатацію до 1986 року, коли він вже під час шлюбу із матірю позивача був прийнятий в експлуатацію та на нього було зареєстроване право власності. Стосовно прописки [PERSON] за адресою: м. Словянськ, вул. Рязанська, 24 із 1974 року, то він був прописаний в літній кухні за зазначеною адресою, оскільки на той час органи місцевого самоврядування м. Словянська дозволяли людям мати прописку за адресою без наявного житлового будинку, при наявності лише літньої кухні, флігеля на земельній ділянці. Стосовно реєстрації в спірному будинку матері позивача, то відповідно до Довідки Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб [PERSON] міської ради від 13 лютого 2017 року, зазначено, що [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованою за адресою: [INFO] до теперішнього часу. Стосовно посилань відповідача на те, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які встановлені Рішеннями Словянського міськрайонного суду від 20 вересня 2017 року та Ухвалою Апеляційного суду Донецької області за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання Договору дарування нікчемним та скасування записів про реєстрацію прав у реєстрі, не доказуються при розгляді даної справи. Відповідно до п. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Крім того, цивільне процесуальне законодавство (ст. 255 ЦПК України) встановлює, що суд закриває провадження у справі, якщо вступило в законну силу рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Тобто, позов заявлений про інший предмет позову, розглядається судом, та позивач не позбавлений права використовувати ті ж самі докази, що і в уже розглянутій справі. Стосовно посилань відповідача на те, що у позивача відсутнє право на предявлення даного позову, оскільки заявлені ним вимоги могли заявити за своє життя лише його мати, то відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (а.с. 81-82). В судовому засіданні відповідач [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Суду пояснила, що будинок № 24 по вулиці Рязанській в місті Словянську належить її батькові [PERSON] Даний будинок побудували її батьки до 1980 року. Друга дружина [PERSON] вже прийшла жити у новий, готовий до проживання будинок. Будинок було побудовано у 1978 році, однак було втрачено документи. У 1979 році її батько - [PERSON] вийшов на пенсію, отримував 120 рублів. [PERSON] пішла на пенсію у 1993 році. У 1976 році її батько займався бджільництвом. Кахель у будинку клав батько сам, будинок будував своїми руками. До 1990 року [PERSON] не була зареєстрована у будинку, оскільки мала свій будинок, а після того як у 1990 році продала свій будинок та іншого не купила, була зареєстрована у будинку батька. Її батько не знав скільки вона заробляє, бюджет у них був різний. У 1991 році її батько влаштувався на роботу для того щоб підвести газ до будинку. Він сказав, що все у дворі буде робити за власні кошти. З листопада 2013 року до смерті батька, вона будинок батька гляділа, батька лікувала та ховала. У 2015 році батько потрапив до лікарні, після чого у лютому 2015 року батько вирішив подарувати їй будинок. Вони пішли до нотаріуса і там її батько склав Договір дарування будинку. Нотаріусу було відомо, що [PERSON]Ф є безвісно відсутньою. Просила суд відмовити у задоволенні вимог [PERSON] Представник\~ відповідача [PERSON] адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору про надання правничої допомоги від 23 січня 2018 року та Ордеру, серії АА №045555 від 23 січня 2018 року (а.с. 68,69), у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у Відзиві на позовні заяву. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює директором Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Словянська» з 08 травня 2002 року. Йому відомо, що Інвентарна справа - вул. Рязанська будинок №24, була заведена у 1987 році. Інвентаризацію було проведено 27 жовтня 1987 року, замовлення оформлено 14 жовтня 1987 року. 25 січня 1978 року проведено реєстрацію домоволодіння. Проект забудови складено від 25 травня 1970 року, а [PERSON] прийому будинку в експлуатацію від 04 січня 1988 року. проект забудови було порушено [PERSON] в Інвентарній справі та в усіх документах замовником є [PERSON], а також він значиться власником домоволодіння №24 по вул. Рязанській в м. Словянську Донецької області. [PERSON] міг побудувати будинок, проживати в ньому, а потім оформити на нього документи. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає [INFO]. [PERSON] знала з 1976 року, а з [PERSON] познайомилася у 1977 році. Їй відомо, що [PERSON] проживала з [PERSON] [PERSON] їй розповідала, що вона проживала спочатку без реєстрації шлюбу, а потім, коли вона продала свій будинок у селі та вклала гроші у будинок [PERSON], він з нею зареєстрував шлюб. [PERSON] проживали по вул. Рязанській, були її сусідами по городу. У 1974-1975 році [PERSON] мав палатку, в якій мешкав з іншою жінкою, потім флігель. Коли до нього прийшла [PERSON] вони проживали у флігелі, для будинку було лише побудовано фундамент. Потім [PERSON] поїхав із сусідом на заробітки та заробив там дерево для даху, це все вже відбувалося при [PERSON] будинок він побудував коли проживав з [PERSON] Спочатку вони проживали у флігелі, а потім побудували будинок. У 1990 році по вулиці проводили газ. [PERSON] допомагала проводити газ у силу своїх можливостей. Зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] не хотів з нею одружуватися, поки вона не дасть йому грошей не будівництво. Вона хотіла мати якихось гарантій. Будувались вони біля пяти років. Шлюб вони зареєстрували у 1978 році. Після реєстрації шлюбу вони побудували будинок та господарські будівлі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає [INFO], з 1980 року та є сусідкою [PERSON]. Коли вона стала проживати [INFO], то [PERSON] вже проживала з [PERSON], однак зі слів свекрухи їй відомо, що [PERSON] прийшла у готовий будинок. У 1980 році будинок вже був зведений. [PERSON] водив її по подвірю та казав їй, що сам все побудував. Її свекор зі свекрухою будували свій дім одночасно з [PERSON] Коли він будував будинок [PERSON] не було. Він все будував сам, працював, утримував бджіл, ловив та продавав рибу. Коли він став проживати з [PERSON] все вже було побудовано: і будинок, і господарські будівлі. У 1980 році на подвірї [PERSON] було проведено водопровід і її свекор від [PERSON] проводив воду. У 1990 році по вулиці проводили газ. Вся вулиця проводила газ до своїх будинків, [PERSON] також проводили газ до свого будинку. [PERSON] здійснювала ремонт у будинку, білила стіни. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дочкою [PERSON] Її батько з матірю розірвали шлюб у 1980 році. В цьому ж році він одружився з [PERSON] ЇЇ батько з матірю з 1978 року разом не мешкали. У 1970 році батько отримав земельну ділянку, у 1974 році було побудовано флігель та господарські будови та фундамент для будинку. Все це було побудовано за час сумісного проживання її батьків. Вони всі проживали у квартирі, а батько будував будинок. [PERSON] зявилася у 1980 році. Батько був зареєстрований у будинку у 1974 році. У 1978 році будинок повністю був побудований, проведено водопровід, колонка, світло. Будинок був готовий, але не було побілено, не дороблені внутрішні роботи. З 1978 року по 1980 рік її батько вже проживав [INFO]. У 1980 році зявилася [PERSON] і вони стали проживати разом у будинку, будинок вже був побудований. Приблизно у 1981 році вона зустріла батька з [PERSON] і вони їй повідомили, що купили шпалери, люстру. Зі слів батька їй відомо, що у 1990 році [PERSON] продала будинок, та привезла до нього старі меблі, хоча у батька були свої меблі. У 1992 році вони провели газ. У батька та [PERSON] був у кожного свій бюджет, у кожного свої гроші. Її батько з [PERSON] ніяких Договорів сумісної власності не укладав. До появи у батька [PERSON] вона часто бувала у нього і бачила як все будувалося. Якщо б батько з [PERSON] будували сумісно будинок, то він оформив би про це документи. У 1990 році [PERSON] продала свій будинок, грошима розпоряджалася сама на власний розсуд. Свідок [PERSON] суду пояснила, що її батьки товаришували з [PERSON] [PERSON] вона знає давно. У 1978 році вона закінчила школу, а у 1974 році будинок вже було побудовано. Її родина їздила до [PERSON] за медом. У 1978 -1979 роках вона не бачила [PERSON], але бачила, що будинок вже був побудований. Також знає, що її батько допомагав [PERSON] будувати дах ще у той період, коли вона навчалася у школі. Будинок знаходиться на мікрорайоні «Целинна» недалеко від автобусної зупинки. У 1978 році на подвірї було зведено душ, флігель, будинок, туалет, водопровід. В будинку вже все було зроблено. Суд, вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, розглянувши подані учасниками справи документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються\~ заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені\~ позовні вимоги\~ [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної власності та правочину недійсним не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, відповідно до ст. 16 ЦК України\~підставою для звернення до суду за захистом свого права є його порушення, невизнання, оспорювання. Відсутність цих ознак виключає підставу судового розгляду справи. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Конституцією України та Цивільним Кодексом України визначено, що правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Одним з обєктів права приватної власності громадян є житлові будинки. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.\~\~ Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. \~У відповідності до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, «Про практику застосування cудами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», під час розгляду цивільних справ, повязаних із набуттям, здійсненням та захистом права власності на житловий будинок, крім Конституції України, суди застосовують відповідні норми Цивільного, Земельного, Сімейного та Житлового кодексів України. Крім того, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Важливу роль у вирішенні конкретних питань, повязаних із застосуванням положень Конвенції, відіграє практика Європейського суду. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх субєктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обовязки власників (статті 13 і 41). У випадках, коли правовідносини між сторонами спору щодо захисту права власності на житловий будинок виникли до 01 січня 2004 року, до таких правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007 на підставі Закону України від 27.04.2007 № 997-V), Кодексу про шлюб та сімю від 20.06.1969 № 2006-VII. У відповідності до розяснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, яке регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 Земельного кодексу і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Так, з Договору № 123 «Про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, в тому числі кімнат від однієї до пяти включно», зареєстрованого у [PERSON] міськкомунгоспі за №123 від 18 червня 1970 року, вбачається, що [PERSON] на підставі Рішення Виконкому [PERSON] міської ради депутатів трудящих від 27 травня 1970 року, надано у безстрокове користування земельну ділянку №24 по вул. Рязанській в м. Словянську, загальною площею 528 кв.м., згідно Плану земельної ділянки, для будівництва житлового будинку (а.с. 14-16). Також, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 04 червня 1970 року Міською архітектурою було затверджено Проект забудови земельної ділянки по вул. Рязанській, 24 в м. Словянську (а.с.17). Зі Свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-НО № 286419, вбачається, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], 29 липня 1980 року уклали шлюб, який зареєстрували у Привільській селищній раді Словянського району Донецької області, про що 29 липня 1980 року, здійснено актовий запис № 9 (а.с. 11). З Довідки № 1584-4/0.45/01від 01 червня 2017 року, виданої Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації», вбачається, що право власності на житловий будинок № 24 по вул. Рязанській в м. Словянську Донецької області, станом на 01 січня 2013 року зареєстровано за [PERSON]. Даний будинок побудовано у 1986 році (а.с. 13). Дані обставини також підтверджуються [PERSON] прийому до експлуатації індивідуального домоволодіння № 19/01-88 від 04 січня 1988 року, Затвердженого Рішенням Виконкому [PERSON] міської ради народних депутатів №21 від 06 січня 1988 року (а.с. 19-20). З відповіді [PERSON] управління по газопостачанню та газифікації Публічного акціонерного товариства «Донецькоблгаз», №1246/04-1 від 20 липня 2017 року, наданої на адвокатський запит, вбачається, що 25 травня 1992 року [PERSON] отримав Технічні умови на газифікацію будинку №24 по вул. Рязанська в м. Словянську. Інша технічна документація також оформлена на імя [PERSON], а саме: Проект газифікації житлового будинку виготовлено у 1992 році, будівельний паспорт, [PERSON] перевірки димових та вентиляційних каналів від 07 вересня 1992 року, [PERSON] на пуск газу від 28 листопада 1992 року, [PERSON] прийомки виконаних монтажних робіт. 03 жовтня 1992 року [PERSON] оплачена квитанція на пуск, врізку, прийомку. Договір газопостачання укладено з [PERSON] (а.с. 21). Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 19 січня 2017 року № 243/10724/16-ц, [PERSON], [INFO], уродженку [INFO], визнано померлою (а.с. 33-39). Зі Свідоцтва про смерть, серія І-НО №972597, виданого 08 лютого 2017 року [PERSON] районним Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що [PERSON] померла 31 січня 2017 року, про що 07 лютого 2017 року зроблено Актовий запис про смерть № 1 (а.с. 40). Зі Свідоцтва про смерть, серія І-НО №969212, виданого 19 жовтня 2016 року [PERSON] міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що [PERSON] помер 18 жовтня 2016 року, про що 19 жовтня 2016 року зроблено Актовий запис про смерть № 1694 (а.с. 37). Відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому суд не приймає до уваги посилання позивача [PERSON] на ті обставини, що його мати - [PERSON] приймала участь у будівництві спірного будинку у 1980 році, оскільки дані обставини в судовому засіданні не знайшли документального підтвердження. Крім того дані пояснення позивача спростовуються [PERSON] Відділення енергосвітла «Донбасенерго», виданого 20 жовтня 1973 року, з якого вбачається, що [PERSON] даним [PERSON] здійснено прийомку нової електроустановки за адресою: вул. Рязанська, будинок №24 (а.с. 58), а також Довідкою Виконавчого комітету [PERSON] міської ради депутатів трудящих від 18 червня 1970 року, з якої вбачається, що [PERSON] дану Довідку видано для придбання покрівельного матеріалу на будинок №24 по вул. Рязанська, в місті Словянську (а.с.58), що також підтверджує пояснення відповідача [PERSON] в тій частині, що будинок був зведений до 1980 року та її батько був зареєстрований у будинку, а не у флігелі. У відповідності до розяснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, яке регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 Земельного кодексу і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Відповідно до ч.1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.\~ Відповідно до ч.2 та ч.4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Таким чином, виходячи з приписів ст.ст. 65,69 Сімейного кодексу України, лише подружжя має право на розподіл майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності та на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. В судовому засіданні встановлено та підтверджено поясненнями позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], що між [PERSON] та [PERSON], за їх життя, письмова Угода щодо визнання спільною сумісною власністю спірного будинку, не укладалася. Виходячи з викладеного не можна визнати правильним застосування частини першої статті 17 Закону України "Про власність" для встановлення за [PERSON] права власності на половину майна, побудованого до 1 січня 2004 року, без установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, оскільки в судовому засіданні встановлено та підтверджено поясненнями свідків [PERSON], яка є сусідкою [PERSON] з 1980 року, [PERSON], яка є дочкою [PERSON], [PERSON], яка є дочкою товариша [PERSON], який допомагав будувати спірний будинок, що будинок № 24 по вул. Рязанській в м. Словянську Донецької області, на час реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON], вже було побудовано за власні кошти [PERSON], а тому позивачем не доведено право його померлої матері - [PERSON] на половину спірного будинку. Суд приймає до уваги пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в тій їх частині, що будинок № 24 по вул. Рязанській у місті Словянську був побудований до 1980 року, ще до одруження [PERSON] з [PERSON], за власні кошти [PERSON], оскільки такі пояснення свідків узгоджуються між собою та підтверджуються [PERSON] відділення енергосвітла «Донбасенерго», виданого 20 жовтня 1973 року, з якого вбачається, що [PERSON] даним [PERSON] здійснено прийомку нової електроустановки за адресою: вул. Рязанська, будинок №24, а також Довідкою від 18 червня 1970 року, виданою Виконавчим комітетом [PERSON] міської ради депутатів трудящих Донецької області [PERSON] для придбання покрівельного матеріалу на будинок №24 по вул. Рязанська, в місті Словянську (а.с. 58). Крім того позивачем [PERSON] не надано суду доказів того, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено письмову Угоду, якою визначено, що будинок № 24 по вул. Рязанській в м. Словянську Донецької області є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] За час перебування у шлюбі мати позивача [PERSON] - [PERSON] не ставила питання про визнання будинку під № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] та його розподіл, а тому вона була згодна з тим, що спірний будинок належить [PERSON] на праві приватної власності. Крім того, у відповідності до розяснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, яке регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 Земельного кодексу і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Тобто, доказами можуть бути будь-які дані, на підставі яких суд повинен встановити наявність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача щодо наявності у відповідача заборгованості по сплаті аліментів саме з його вини. Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В той час, ст. 78 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Таким чином, суд приходить до переконання, що домоволодіння № 24 по вул. Рязанській у м. Словянську Донецької області не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки саме [PERSON] 18 червня 1970 року було видано Договір №123 «Про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку» та у відповідності Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, а між [PERSON] та [PERSON] не було укладено письмову Угоду, якою визначено, що будинок № 24 по вул. Рязанській в м. Словянську Донецької області є спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] та [PERSON] Тому саме [PERSON] є власником домоволодіння № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області та мав право вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з Договору дарування житлового будинку від 08 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2026, 08 червня 2015 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок № 24 із прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області (а.с. 33-34). Позивачем було заявлено вимоги щодо визнання Договору дарування вказаного житлового будинку недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Так, при вирішенні питання щодо визнання Договору дарування недійсним суд виходить з вимог\~Цивільного кодексу України, а також розяснень, викладених в\~Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, що містяться в пункті 4, згідно з яким судам відповідно до\~статті 215 ЦК\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша\~статті 225 ЦК\~тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1\~ст. 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу, якими встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Також з розяснень, викладених в п. 12 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема\~статтями 547,\~719,\~981,\~1055,\~1059,\~1107,\~1118 ЦК\~тощо. Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого\~частини першої статті 218 ЦК\~не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937,\~частина третя статті 949 ЦК). Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Так, в ході судового розгляду справи було встановлено, що спірний Договір дарування відповідає вищевказаним вимогам\~статті 203 ЦК України, а саме: 1) його зміст не суперечить\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) дарувальник [PERSON] на час укладання вказаного Договору мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки іншого в судовому засіданні встановлено не було; 3) волевиявлення сторін зазначеного Договору на час укладення цього Договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі на перехід права власності на спірний будинок від дарувальника до обдарованої\~[PERSON]; 4) вказаний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним; 5) цей правочин на час його укладення не суперечив правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей сторін Договору дарування, оскільки таких на час його укладання не було. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами, що за своє життя, починаючи з дня укладання шлюбу 29 липня 1980 року та до часу своєї смерті, що наступила 31 січня 2017 року, [PERSON] не ставила питання про визнання будинку під № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] та його розподіл. Також [PERSON] за життя не оспорювала Договір дарування від 08 червня 2015 року з підстав зазначених позивачем у даному позові. Виходячи з приписів ст.ст. 65, 69 СК України, лише дружина або чоловік має право на розподіл майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності та на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Таким чином, право на звернення до суду з питання визнання обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] житлового будинку № 24 по вулиці Рязанській м. Словянська та визнання недійсним укладених відносно цього майна Договорів без згоди іншого з подружжя, було особистим немайновим правом подружжя [PERSON] та його дружини [PERSON], що виходячи з приписів ч.4 ст. 25 ЦК України припинилося їх смертю. При цьому, згідно п.1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обовязки, що нерозривно повязані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права, безпосередньою ознакою яких є невіддільність останніх від особи їхнього носія. Право на звернення до суду з позовом про розподіл майна та визнання недійсним укладених відносно цього майна Договорів без згоди іншого з подружжя належало безпосередньо [PERSON], померлій 31 січня 2017 року та оскільки дане особисте немайнове право [PERSON] не увійшло до складу спадщини, заявлені [PERSON] позовні вимоги є безпідставними. Крім цього, суд, дослідивши спірний Договір дарування житлового будинку від 08 червня 2015 року, який зареєстрований в реєстрі за № 2026, прийшов до переконання, що вказаний правочин відповідає вимогам частини 2\~статті 719 ЦК України\~щодо письмової форми його укладення та його нотаріального посвідчення, не порушує публічний порядок та не вимагає дозволу органу опіки та піклування на його вчинення. В звязку з цим, суд приходить до висновку про відсутність підстав, визначання договору недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання Договору дарування житлового будинку № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області від 08 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2026, недійсним, а отже й про відмову позивачу в застосуванні наслідків його недійсності. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті\~133\~та частин 1 - 3 ст.\~137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3\~статті 134 ЦПК України\~визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За змістом\~статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому\~статтею 270 цього Кодексу. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. Дані розрахунки повинні бути надані суду до закінчення судових дебатів. За відсутністю таких доказів, сторона має право подати їх до суду протягом п'яти днів після ухвалення рішення, за умови наявності відповідної заяви, яка зроблена стороною до закінчення судових дебатів. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу, представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] було надано Опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, при розгляді даної справи, відповідно до якого вартість яких складає 3000,00 грн. (а.с.70), а також Квитанцію № 0013 від 23 січня 2018 року, з якої вбачається, що [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] вартість наданих ним послуг у розмірі 3000 грн. (а.с.71), які суд приймає до уваги, як належний доказ по справі. Тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судові витрати по справі, понесені нею на отримання правничої допомоги у розмірі 3000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved