Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про захист прав споживачів, в якій просить визнати Договір фінансового лізингу №005147, укладений 01 червня 2017 року між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» - недійсним; стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» на його користь кошти у розмірі 30000 гривень. Позов мотивує тим, що 01 червня 2017 року між ним ([PERSON]М.) та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», було укладено договір фінансового лізингу №005147, за умовами якого ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», зобовязалося придбати у свою власність транспортний засіб, трактор марки БІЛОРУС МТЗ 320,4, вартістю 300 000 гривень та передати його у користування позивача, який у свою чергу зобовязався сплачувати за користування трактора періодичні лізингові платежі згідно графіку. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат. Так, 03 червня 2017 року на виконання умов договору фінансового лізингу, позивач сплатив Товариству авансовий платіж у розмірі 30000 гривень. 04 вересня 2017 року, позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням замінити модель предмета лізингу - трактор БІЛОРУС МТЗ 320,4 вартістю 300 00 гривень на трактор [PERSON] 244, який коштує 90000 гривень, на що отримав відповідь, що Товариство не заперечує щодо заміни трактору за вказаною у заяві ціною, якщо він має у своєму розпорядженні інформацію щодо ціни зазначеного транспортного засобу у відповідного дилера чи дистребютера. Відповідно до пункту 1.3 Договору, замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем Специфікації (Додаток №3 до Договору) та сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Комісії за організацію та Авансового платежу в повному обсязі. Отже, замовлення товариством предмета лізингу за Договором відбудеться після сплати авансового платежу в розмірі 50 % вартості такого транспортного засобу. З вказаної відповіді також вбачається, що позивачем було сплачено лише комісію за організацію в розмірі 30\~000 гривень. Однак, позивач не може погодитися з такими умовами. З аналізу змісту спірного договору фінансового лізингу від 01 червня 2017 року, укладеного між сторонами, випливає, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Крім того, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то частина 9 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше, суперечить положенням статті 808 ЦК України. Також, у відповідача немає ліцензії для -2- здійснення фінансових послуг, щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства. Крім цього, відповідачем не було дотримано форми договору, оскільки за своєю правовою природою, договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу, укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону «про нотаріальне посвідчення договору» такий договір є нікчемний. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує та просить суд його задоволити. Відповідач - представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 224 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 01 червня 2017 року між ТзОВ «Лізингова Компанія «Еталон» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 005147 (з додатками), предметом якого є трактор МТЗ 3204 зазначений у п.3.1.Договору та у Специфікації, вартістю відповідно 300 000 (триста тисяч) гривень (а.с. 1-7, 15-21). На виконання умов даного Договору, [PERSON], згідно квитанції №40661673 від 01 червня 2017 року, було внесено кошти в сумі 30 000 грн. на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (а.с. 22). В подальшому, 04 вересня 2017 року, [PERSON] звернувся до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» із заявою, в якій просив замінити модель предмета лізингу трактор БІЛОРУС МТЗ 320,4 вартістю 300 00 гривень на трактор [PERSON] 244, який коштує 90000 гривень (а.с. 11). Як вбачається з Відповіді директора ТзОВ Лізингова компанія «Еталон» [PERSON] №2981 від 08 вересня 2017 року, Товариство, не заперечує щодо заміни трактору за вказаною у заяві ціною, якщо позивач ([PERSON]М.), має у своєму розпорядженні інформацію щодо ціни зазначеного транспортного засобу у відповідного дилера чи дистребютера. Замовлення товариством предмета лізингу за Договором, відбудеться після сплати авансового платежу в розмірі 50 % вартості такого транспортного засобу. З вказаної відповіді також вбачається, що позивачем було сплачено лише комісію за організацію в розмірі 30000 гривень. Враховуючи прийняте рішення про заміну предмету лізингу за Договором, відповідно до заяви, Товариство склало відповідну додаткову угоду до Договору (а.с.12, 13, 14). Відповідно до статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. -3- Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов»язань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За умовами п. 5.4 Договору фінансового лізингу у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем із метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку № 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення предмета вартості на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Відповідно до п.п. 4.3.5 і 4.3.6 вказаного Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору. При цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізиногоодержувача про розірвання цього договору, а також у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, із причин, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізиногодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 цього договору. У п.12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. За умовами Договору (п. 5.1 договору) предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів із моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця таких платежів: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім того, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ст.807 ЦК України). Відповідно до статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. -4- Окрім того, згідно пункту 4 частини 1 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Таким чином, судом встановлено відсутність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України. Згідно статті 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Таким чином, аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, оскільки договір фінансового лізингу №005147 від 01 червня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТзОВ Лізингова компанія "Еталон", нотаріально посвідчено не було, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. У частинах 2, 3 статті 216 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобовязана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Отже відповідач має повернути позивачеві отримані за недійсним договором лізингу №005147 від 01 червня 2017 року, кошти у сумі 30 000 гривень. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved