Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивач звернувся у суд з позовом до відповідача, у якому просить визнати недійсними договори від 19.10.2016 року та стягнути з останнього 10 тис. грн. отриманих коштів за наслідками укладання даних договорів і 2 тис. грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову покликається на те, що оспорювані правочини не відповідають чинному законодавству, його внутрішній волі та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, вчинені з введенням споживача в оману щодо істотних умов. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив, що відповідач ввів його в оману щодо надання кредиту, внаслідок чого він оплатив останньому два платежі по 5 тис. грн. задля отримання позики у розмірі 50 тис. грн. Вказав, що внаслідок дій відповідача зазнав стресу і моральних страждань. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належно повідомлений, заяви про проведення слухання у його відсутності не подав. Тому суд на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Заслухавши пояснення позивача, оцінивши докази у справі, суд прийшов до наступного висновку. Встановлено, що з метою отримання кредиту у розмірі 50 тис. грн. 19.10.2016 року позивач як замовник уклав з відповідачем як виконавцем договір № 888354, згідно п. 1 якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобовязання за обумовлену плату надати інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації. Вартість плати на дані послуги становить 5 тис. грн. (п. 2.1. договору). Згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 19.10.2016 року, позивач оплатив обумовлені 5 тис. грн. Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 888354 від 19.10.2016 року, сторони погодили суму позики у розмірі 50 тис. грн. та розміри 48 платежів до фонду учасників по 1441 грн. Згідно Додатку № 2 до Договору № 888354 від 19.10.2016 року, безвідсоткова позика грошова сума у безготівковій формі, що надається учаснику на умовах програми "Глобал-Кредит" та зазначена у Додатку № 1 до Договору. Натомість програма "Глобал-Кредит" це програма, метою якої є надання безготівкової позики, а "платіж до Фонду Учасників" це платіж, за рахунок якого Товариство здійснює надання безвідсоткової позики. З копій платіжних квитанцій вбачається, що 24.10.2016 року позивачем оплачено 5000 грн. на користь відповідача. Докази надання обумовленої безвідсоткової позики відсутні. Відповідно до ст. 202\~ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої, другої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Частиною першою\~статті 227 ЦК України\~визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За змістом\~статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та\~статті 34 Закону № 2664-ІІІ\~діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Відповідно до пункту 5 частини першої\~статті 1 Закону № 2664-ІІІ\~під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг"\~внесено зміни до частини першої\~статті 4 Закону № 2664-ІІІ\~та доповнено її пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктами 3, 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону № 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням №1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг. Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Наведений правовий висновок сформовано у постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року (справа 6-2389цс15), 16 березня 2016 року (справа № 6-2629цс15), 6 квітня 2016 року (справа № 6 -2531цс15). Відповідно до ч.2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2. ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10.11.2011 року вказав, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги . Згідно статей 4, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана. Згідно з ч.9 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Ч. 1 ст. 230 ЦК України, передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Оцінюючи спірні правовідносини, суд вважає, що позивач як споживач не мав спеціальних знань про властивості та характеристики послуг, які надавались відповідачем. Він не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання цих угод. Вищевказані договори були позивачем підписані при відсутності реальної інформації про послуги, так як він вважав, що це звичайний договір позики, і відповідно, не міг здійснити свідомий вибір, так як детально ознайомився із змістом договору лише після сплати коштів, кошти ним сплачувались добросовісно. Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію. Крім цього, введення позивача в оману щодо істотних умов договору, доведення до його відома недостовірної інформації щодо умов, порядку і строків надання безвідсоткової позики, очевидне приховування всієї повноти інформації щодо намірів надання останньої, є грубим порушенням її прав як споживача. Як таку позивач позику не отримав. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця ніж встановлено договором. Згідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані їй позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За умовами договорів, які не відповідає змісту ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, позивач не отримавши ні копійки позики мав сплачувати кошти у виді платежів до фонду учасників фактично на погашення не отриманої позики. Разом з цим, частиною другою статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", зокрема, визначено, що надання фінансових послуг, не включених до переліку фінансових послуг, визначеного частиною першою етапі 4 Закону, забороняється. За таких обставин, суд вбачає правові підстави для визнання укладених між сторонами договорів недійсними і стягнення коштів на користь позивача, що були сплачені ним на виконання таких договорів. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача завдану моральну шкоду у розмірі 2000 грн.. В судовому засіданні він пояснив, що моральна шкода полягала у переживаннях, психологічному стресі та негативних емоціях, яких він зазнав внаслідок протиправних дій відповідача. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням і пошкодженням її майна. Як передбачено ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує: стан здоровя потерпілого, тяжкість заподіяних страждань, вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. Позивач внаслідок неправомірних дій відповідача переніс психологічний стрес, що вплинуло на його життєві стосунки і спричинило переживання, та зумовило затрачання додаткових зусиль для організації повсякденного життя, що призвело до моральних страждань. Проте, заявлений ним розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, та справедливості. З урахуванням глибини понесених моральних страждань та ступеня вини відповідача, суд вважає, що з відповідача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 500 грн. Відповідно до ст.88 ч.1 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати.

Outcome: partial