Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

В жовтні 2019 року ТОВ «ОТП Факторінг» звернулося із позовом в якому зазначає, що 25.05.2007 року між ЗАТ «ОТП БАНК» правонаступником якого є ПАТ «ОТП БАНК» було укладено кредитний договір № СМ-8МЕ202/107/2007, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 81000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами та кінцевим строком повернення кредиту 24.05.2014 року. В забезпечення виконання зобов*язань за кредитним договором № СМ-8МЕ202/107/2007 від 25.05.2007 року між сторонами укладено договір іпотеки № PM-SME202/107/2007 від 25.05.2007 року посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 1375. Відповідно до умов договору іпотеки [PERSON] передав в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» адміністративну будівлю за адресою [ADDRESS] , загальною площею 95,4 кв.м. 14.04.2010 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя задоволено позов ПАТ «ОТП БАНК» та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , ТОВ «Сатурн» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 725 677,17 грн., 1700, 00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат ІТЗ. Вказане рішення набрало законної сили 26.04.2010 року. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2010 року ЗАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторінг Україна» права вимоги на кредитний портфель, який включає в себе кредитний договір № СM-SME202/107/2007 від 25.05.2007 року. Крім цього, 26.11.2010 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PM-SME202/107/2007 від 25.05.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2016 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на адміністративну будівлю літ «Г» загальною площею 95,4 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] ; припинено право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на адміністративну будівлю літ «Г» загальною площею 95,4 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на те, що всупереч умовам кредитного договору зобов`язання позичальником щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконані, що констатується у рішеннях суду, просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нежиле приміщення- нежитлову будівлю літ «Г» загальною площею 95,4 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , в рахунок загальної заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ОТП Факторінг Україна» № PM-SME202/107/2007 від 25.05.2007 року в розмірі 725 677,17 грн., 1700, 00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат ІТЗ, застосувавши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною не нижче вартості предмета іпотеки, визначеної в наслідок проведення незалежної оцінки майна. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2020 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою від 23.10.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з*явився, подав заяву в якій просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] про розгляд справи повідомлялися шляхом направлення судових повісток, свою позицію у справі не висловили, хоча і отримувала під час розгляду справи судові повістки. Про зміну свого місця проживання(перебування)під час судового провадження,причини неявки у судове засідання відповідачі суд не повідомляли. Клопотань від учасників справи не надходило. Враховуючи,що відповідачі належним чином повідомлені про дату,час і місце судового засідання,не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин,не подали відзиву,позивач не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у справі доказів та ухвалення заочного рішення,суд згідно ст.280-281 ЦПК України, суд розглядає справу без участі відповідача на підставі наявних доказів та ухвалює заочне рішення. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що 25.05.2007 року між ЗАТ «ОТП БАНК» правонаступником якого є ПАТ «ОТП БАНК» було укладено кредитний договір № СМ-8МЕ202/107/2007, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 81000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами та кінцевим строком повернення кредиту 24.05.2014 року. Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № СМ-8МЕ202/107/2007 від 25.05.2007 року між сторонами укладено договір іпотеки № PM-SME202/107/2007 від 25.05.2007 року посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 1375. Відповідно до умов договору іпотеки [PERSON] передав в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» адміністративну будівлю за адресою [ADDRESS] , загальною площею 95,4 кв.м.. Згідно умов п. 3.1. Договору іпотеки [PERSON] передав ЗАТ «ОТП БАНК» в іпотеку наступне майно: - адміністративну будівлю за адресою [ADDRESS] , загальною площею 95,4 кв.м., та належить іпотекодавцю на праві приватної власності [PERSON] . Відповідач, порушуючи виконання умов Договору кредиту в односторонньому порядку, всупереч ст. 526, 530, 629 ЦКУ, припинив повертати основну суму кредиту, сплачувати відсотки за користування кредитом та неустойку. 14.04.2010 року рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя задоволено позов ПАТ «ОТП БАНК» та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , ТОВ «Сатурн» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 725 677,17 грн., 1700, 00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат ІТЗ. Вказане рішення набрало законної сили 26.04.2010 року. Відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 26.11.2010 року ЗАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторінг Україна» права вимоги на кредитний портфель, який включає в себе кредитний договір № СM-SME202/107/2007 від 25.05.2007 року. Крім цього, 26.11.2010 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторінг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № PM-SME202/107/2007 від 25.05.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2016 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на адміністративну будівлю літ «Г» загальною площею 95,4 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] ; припинено право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; припинено право власності [PERSON] на адміністративну будівлю літ «Г» загальною площею 95,4 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Таким чином суд встановив, що відповідач [PERSON] є власником адміністративної будівлі за адресою [ADDRESS] , загальною площею 95,4 кв.м. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це різновид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Положеннями ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Ст.. 6 Договору встановлено спосіб задоволення вимог Іпотекадержателя із вартості предмета іпотеки. Відповідно до якої за рахунок Предмета Іпотеки Іпотекодержатель може задовольнити: -всі боргові зобов*язання не сплачені Іпотекодавцем, і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням Іпотекодавцем його зобов*язань за цим договором, а також всіх збитків, завданих порушенням Іпотекодавцем його зобов`язань за цим договором, а також всх фактичних вират понесених Іпотекодержателем у зв`язку із реалізацією його прав за цим договором. Встановивши, що основним позичальником умови кредитного договору не виконани, суд дійшов до висновку, що позивач обґрунтовано звернувся до суду за захистом свого порушеного права, в спосіб визначений законом. Згідно із п 4.4.Іпотечного договору вартість предмета іпотеки за згодою сторін становила 820 165 грн., що за курсом НБУ на дату складання договору становило 162 408, доларів США Відповідно до ст.1054ЦКУкраїни за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (ст.ст.1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1055ЦКУкраїни кредитний договір укладається у письмовій формі. Сторони зобов`язані дотримуватися умов укладено договору та виконувати взяті на себе зобов`язання у встановлений договором строк (термін) його виконання, що передбачено ст.ст. 526, 530 ЦК України. Банк свої зобов`язання за Кредитним договором повністю виконав, надавши відповідачу [PERSON] кредит, в розмірі та строки передбачені Кредитним договором. Відповідач порушив умови укладеного кредитного договору, оскільки, відповідно до ст.610 ЦКУкраїни порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦКУкраїни боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст.611 ЦКУкраїни у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно частини 1 статті 11 Закону України "Про іпотеку", майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно частини 1статті 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з ч. 1ст. 33 Закону України "Про іпотеку"у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частини 3статті 33 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно статті 33 Закону України "Про іпотеку", є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання, внаслідок чого, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, встановивши, що відповідачем [PERSON] невиконані умови основного зобов*язання, суд дійшов висновку, щодо задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Банком. Відповідно до Закон України № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4Закону України"Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий,що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент;міра,до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення,може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Задовольняючи позов в повному обсязі суд стягує з відповідачів на користь позивача документально підтверджені судові витрати

Outcome: approved