Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду, в особі свого представника [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл майна подружжя. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що проживала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Хустського районного суду від 16.12.2014 року. Після розірвання шлюбу між ними було припинено спільне проживання та ведення господарства. Разом з тим, за час шлюбу ними придбано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та збудований будинок. Вважає дане майно таким, що набуте у шлюбі і відповідно до ч.1 ст.60 СК належить їм на праві спільної сумісної власності. Просила суд визнати житловий будинок, що розташований по вул. Терешкової б/н в с.Липча Хустського району Закарпатської області обєктом права спільної сумісної власності по 1/2 частині; визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована по вул. Терешкової б/н в с.Липча Хустського району Закарпатської області згідно державного акту серія ЯЄ 466778 від 12.02.2009 року, зареєстрованого за [PERSON] Просила стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав вимоги позовної заяви та просив їх задовольнити з наведених у заяві підстав. Також просив суд стягнути з відповідача понесені позивачкою витрати в розмірі 3400 грн. за проведення судової будівельно-технічної експерти. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви визнала частково. Суду пояснила, що дійсно спірна земельна ділянка була придбана сторонами за договором купівлі-продажу за час шлюбу, а також ними був збудований на вказаній ділянці будинок і дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Визнаючи вимогу, щодо розподілу вказаного позивачем майна, зауважила, що оскільки сторонами в ході розгляду справи не досягнуто домовленостей щодо реального розподілу будинку, його розподіл та розподіл земельної ділянки слід визначити в рівних ідеальних частках. Що стосується вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь 3400 грн., вважає таку не обґрунтованою, оскільки сторони бажали вирішити спір шляхом укладення мирової угоди і за клопотанням сторони відповідача була призначена судова будівельно-технічна експертиза. Оплата за таку була покладена на сторін порівну - по 3400 грн. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо реального розподілу будинку, вважає що сплачені ними кошти за проведення експертизи не підлягають поверненню. Не заперечила, щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів сплачених позивачем при подачі позовної заяви до суду пропорційно до задоволених вимог, у відповідності до ст.88 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону, та не порушує прав, свобод чи інтереси інших осіб. В ході судового розгляду представник відповідача визнала, що житловий будинок, який знаходиться за адресою с.Липча вул. Терешкової без номера Хустського району Закарпатської області, розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0920 га, є обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а тому в даній частині позовні вимоги не підлягають доказуванню. Судом також встановлено, що в період з 2005 по 2014 рік сторони проживали в зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано за рішенням Хустського районного суду від 16.12.2014 року. 31.07.2008 року між гр.[PERSON] та [PERSON] укладеного договір купівлі-продажу земельної ділянки №3789, площею 0,0920 га, що надана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та розташована в с.Липча по вул. Терешкової без номеру Хустського району Закарпатської області. На підставі вказаного договору відповідачем виготовлено державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЄ № 466778 від 12.02.2009 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №2125385201:01:09:711:00004. 23.02.2009 року [PERSON] видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки індивідуального будівництва та розпочато будівництво житлового будинку. Дані обставини стверджені дослідженим в судовому засіданні рішенням суду про розірвання шлюбу, договором купівлі-продажу земельної ділянки, державним актом на право приватної власності на землю, будівельним паспортом та технічним паспортом на житловий будинок, а також визнані в судовому засіданні представниками сторін. Судом також встановлено, що деякий час сторони проживали в даному будинку, однак на будинок відсутні правовстановлюючі документи, оскільки останній не введений в експлуатацію. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином суд приходить до висновку, що оскільки одним із подружжя в період шлюбу (2008 рік) придбано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, то в силу ст. 60 СК України у подружжя виникла спільна сумісна власність на неї. Судом встановлено, що у період перебування сторін у шлюбі, ними збудовано житловий будинок б/н по вул.Терешкової в с.Липча Хустського району Закарпатської області. Станом на момент вирішення даної справи будинок не зареєстрований у реєстрі речових прав на нерухоме майно. Майном відповідно до ч.1 ст.190 та ст.179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Вказані висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15, від 20 червня 2012 року №6-56цс12. Таким чином суд приходить до висновку, що незакінчений будівництвом будинок без номера по вул. Терешкової в с. Липча Хустського району Закарпатської області та земельна ділянка, на якій розташований будинок є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). У ЦК України, крім понять "нерухомість", "нерухоме майно", "об'єкт нерухомого майна" (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: "об'єкт незавершеного будівництва" (стаття 331), "об'єкт будівництва" (статті 876, 877, 879 - 881, 883). Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. За позовом одного з подружжя суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз статей 60,63,69 СК України та статей 328,331,368,372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 по справі № 6-2710цс15, від 07.09.2016 по справі № 6-47цс16. Заявляючи позовні вимоги, позивач фактично вважав порушеним його право на частину спільно набутого нерухомого майна подружжя (об'єкт незавершеного будівництва - збудованого за час шлюбу, але не прийнятого до експлуатації жилого будинку, державна реєстрація права власності на який не здійснена, а також земельну ділянку під цим будинком), яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами, та що способом захисту цього порушеного права фактично є визнання права позивача на половину спільного сумісного майна подружжя. Позивачка звертаючись до суду з даним позовом просила визнати житловий будинок б/н по вул. Терешковій в с. Липча Хустського району Закарпатської області та земельну ділянку призначену для його обслуговування обєктом права спільної сумісної власності подружжя по 1/2 частині кожному з них. Так, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1,3 ст.368 ЦК України). Отже, визнання судом нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності з одночасним зазначенням їх часток є помилковим та суперечить нормам чинного законодавства. Вимога позивача щодо стягнення з відповідача 3400 грн. коштів сплачених за проведення експертизи, на думку суду не підлягає до задоволення оскільки сторони погодили між собою її проведення, а також оплату в рівних частинах за її проведення. Як позивачем так і відповідачем за проведення технічної судово-будівельної експертизи сплачено по 3400 грн. Питання реального розподілу судом не розглядалося, у звязку з тим, що сторони не дійшли згоди, а тому на думку суду кошти витрачені сторонами на проведення експертизи в рівних частках поверненню та компенсації не підлягають. При подачі позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 551 грн., а тому відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивачки половину вартості сплаченого судового збору. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial