Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

31 січня 2013 року публічне акціонерне товариство «Місто Банк» /надалі Банк/ звернулося в суд з позовом в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 1210300,48грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки будинок [ADDRESS], посилаючись на те, що [PERSON] не виконує умов кредитного договору щодо сплати кредиту та відсотків за користування ним, виконання якого було забезпечено договором іпотеки. Також позивач просив виселити [PERSON] та інших мешканців з будинку та просив зобов'язати зняти відповідача з реєстраційного обліку за цією адресою. Відповідач з позовом не погодився, 09 липня 2013 року звернувся в суд із зустрічним позовом до Банку, в якому просив розірвати кредитний договір від 27 грудня 2007 року укладений між ним та Банком, посилаючись на те, що відбулась істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладенні договору. Рішенням Старобешівського районного суду Донецької області від 10 лютого 2014 року в позові Банку та зустрічному позові [PERSON] відмовлено. З рішенням суду частково не погодився позивач, в апеляційній скарзі представник Банку просив рішення скасувати в частині відмови в задоволенні його позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову Банку в повному обсязі, вказуючи що суд неправильно застосував норми матеріального права та не врахував того, що умова договору про надіслання позичальнику письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору не перешкоджала Банку у здійсненні права звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки, також Банком належним чином обґрунтовані вимоги про виселення відповідача та його зняття з реєстраційного обліку за адресою знаходження предмету іпотеки. Заслухавши доповідача, пояснення відповідача, за відсутності представника Банку, клопотання якого про відкладення судового розгляду залишено без задоволення, також за відсутності третьої особи повідомленої про час та місце судового засідання належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи телефонограма та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково за наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що кредитний договір від 27 грудня 2007 року укладений між Банком та [PERSON] на суму 500000, грн. з кінцевим терміном повернення до 26 квітня 2013 року із сплатою відсотків у розмірі 19,5 % річних /надалі Кредитний договір/, додаткова угода до Кредитного договору від 01 жовтня 2008 року та укладений між Банком та [PERSON] на виконання зобов'язань за Кредитним договором договір іпотеки від 27 грудня 2007 року /надалі Договір іпотеки/ відповідають вимогам матеріального права та відсутні підстави для розірвання кредитного договору, також суд встановив, що мало місце неналежне виконання позичальником взятих на себе за договорами зобов'язань, у зв'язку з чим виникла заборгованість розмір якої суд вважав доведеним, та суд виходячи з того Банк не виконав положень чинного законодавства та умов Кредитного договору не надіслав позичальнику письмову вимогу про усунення порушень зобов'язань за Кредитним договором, відмовив в задоволенні позову Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, також з підстав не направлення вимоги про звільнення житлового приміщення суд відмовив у позові про виселення [PERSON] та інших мешканців з будинку та в зобов'язанні зняти відповідача з реєстраційного обліку за цією адресою. Висновки суду першої інстанції з приводу відсутності підстав для розірвання Кредитного договору не були оскаржені та не можуть бути предметом перевірки в апеляційному суді, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно визначив матеріальні норми, якими регулюються спірні правовідносини, однак неправильно їх застосував. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року /надалі Закон № 2121-ІІІ/, та правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір, який набирає чинності з моменту коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна /розмір процентів/. Та за загальним правилом договірне зобов'язання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладенні договору, при цьому суд обґрунтовано виходив з того, що статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Так, відповідно до умов Кредитного договору Банк надав позичальнику кредит на суму 500000,00грн., терміном до 26 квітня 2013 року, позичальник виконував умови договору, однак допускав порушення умов щодо строків та порядку погашення за договором, з огляду на що виникла заборгованість в розмірі 1210300,48 грн. який фактично сторонами не оспорювався. У той же час, в забезпечення зобов'язань взятих за Кредитним договором було укладено Договір іпотеки предметом якого став будинок [ADDRESS] та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку і господарських будівель /а.с. 12-14/. Та оскільки виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено договором іпотеки будинку та земельної ділянки на які може бути звернено стягнення у рахунок погашення заборгованості, Банк звернувся до суду з цим позовом, просив його задовольнити. За змістом ст. ст. 33, 35 Закону України "Про іпотеку" та згідно умов договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Виходячи із дійсного змісту наведеної норми, не надіслання іпотекодателю письмової вимоги про усунення порушень не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Отже суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи про те, що боржник не виконав зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку він не сплачує, що є підставою для задоволення вимог банку та погашення цього боргу за рахунок предмета іпотеки, однак неправомірно відмовив у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки через не надіслання іпотекодателю письмової вимоги. Суд першої інстанції дав неправильну оцінку обставинам справи та не врахував, що невиконання банком вимог ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" та умов договору про надіслання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись до суду у будь-який час за захистом своїх порушених прав, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України. У той же час, вимоги Банку щодо звернення стягнення на заставлене майно не можуть бути задоволенні за наступних підстав. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 зазначеного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Однак в позові Банку йдеться про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором тільки на будинок [ADDRESS], не врахувавши що предметом іпотеки виступала також земельна ділянка для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та в Договорі іпотеки було визначено загальну заставну вартість предмету іпотеки в розмірі 640839,40грн. Також в позові не зазначені й інші обставини, що мають істотне значення, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки та початкова ціна предмета іпотеки. Зокрема, в рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Згідно роз'яснень, наданих у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Позовна заява з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати за змістом як вимогам ст. 119 ЦПК, так і має містити дані необхідні для розгляду даного спору, які викладені у ст. 39 Закону України "Про іпотеку", оскільки з урахуванням принципу диспозитивності суди самостійно не можуть визначати вартість предмета іпотеки, спосіб його реалізації та інші дані, викладені у ст. 39 Закону України "Про іпотеку", які мають обов'язково бути вказані при постановленні рішення. Оскільки в позовній заяві Банк не врахував вимоги ст. 39 Закону України "Про іпотеку" не зазначив всього нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, вартості предмету іпотеки, способу звернення стягнення на предмет іпотеки та початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, суд позбавлений можливості самостійно вирішувати такі питання, з огляду на що, в задоволенні позову в частині вимог про звернення стягнення на будинок [ADDRESS] слід відмовити. З урахуванням наведеного, також відсутні підстави для виселення [PERSON] та інших мешканців з будинку та зобов'язання зняти останнього з реєстраційного обліку за цією адресою, оскільки згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" задоволення таких вимог можливе одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не виконав вимог закону у частині яка була предметом оскарження та із наведеного необхідно зробити висновок, що це є виявом неповного з'ясування судом обставин що мають значення для справи, та свідчить про незаконність рішення в цій частині. Оскільки рішення суду не відповідає вимогам про обґрунтованість та законність рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, воно підлягає скасуванню в цій частині, з відмовою в задоволенні таких вимог Банку з підстав викладених вище в рішенні. При цьому суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, та враховує що Банк у суді першої інстанції про спосіб реалізації предмету іпотеки вимог не заявляв, також не навів обставин та не надав доказів в підтвердження тих обставин які слід було з'ясувати. В решті рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, та відсутні підстави для його скасування.

Outcome: partial