Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача - Черкаського міського району електричних мереж Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго", посилаючись на те, що з 11.02.2014р. по 24.11.2017р. працювала в Черкаському міському РЕМ на посаді контролера енергозбуту І групи відділу по роботі з побутовими споживачами. Наказом №392-п/тз від 24.11.2017р. [PERSON] звільнено з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиплатою зарплати. Відповідачем в день звільнення розрахунок не був проведений, згідно довідки про нараховану та не виплачену заробітну плату №191 від 11.12.2017р. розмір невиплаченої заробітної плати становить 18473,71 грн. Крім того, неправомірні дії відповідача призвели до нервових переживань [PERSON], скрутного матеріального становища її сім"ї, змусили її вживати неймовірних зусиль для пошуку додаткового джерела доходу, наслідком чого є тяжкий психологічний стан позивача та членів її сім"ї. В зв"язку з цим позивач була змушена звернутися до суду за захистом порушених прав та просить суд стягнути з Черкаського міського району електричних мереж ПАТ "Черкасиобленерго" нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 18473,71 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення в розмірі 10207,20 грн. та моральну шкоду в сумі 8000 грн.; судові витрати. Згідно заяви про зменшення позовних вимог від 15 березня 2018 року позивачка зменшила позовні вимоги у зв'язку з фактичним розрахунком та просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення в розмірі 10080,15 грн. та моральну шкоду в сумі 8000 грн.; судові витрати. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] зменшені позовні вимоги підтримали та просив задоволити у повному обсязі. Вказували, що підставою заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди крім затримки виплати заробітної плати є протиправні дії роботодавця з неприйняття заяви про звільнення, з приводу чого позивачки була змушена звертатись до правоохоронних органів. Представник відповідача Махаринець В.В. позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні визнала та проти них не заперечувала. В частині відшкодування моральної шкоди просила відмовити у позові, вказуючи на недоведеність завдання моральних страждань позивачці та відсутність вини відповідача у затримці зарплати, яка виникла через те, що неврегулювання повноважним органом влади правового механізму оплати праці, після чого з листопада 2017 року заборгованість по зарплаті поступово виплачувалась та повністю погашена 09 лютого 2018 року. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм спірні правовідносини, що регулюються трудовим законодавством. Як вбачається з трудової книжки позивачки, [PERSON].з 11.02.2014р. по 24.11.2017р. працювала в Черкаському міському РЕМ на посаді контролера енергозбуту І групи відділу по роботі з побутовими споживачами. Наказом №392-п/тз від 24.11.2017р. [PERSON] звільнено з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням невиконаням власником законодавства про працю та умов колективного договору. Згідно висновку Черкаського відділу поліції від 11.12.2017р. [PERSON] зверталась до поліції з приводу відмови Черкасим міським РЕМ реєструвати її заяву на звільнення. В цей же день 22 листопада 2017 року заява позивачки про звільнення була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубан С.С. та направлена відповідачу кур'єрською поштою. Відповідачем в день звільнення розрахунок не був проведений розрахунок по виплаті належної позивачці заробітної плати в сумі 18473,71 грн., що підтверджується довідкою про нараховану та не виплачену заробітну плату №191 від 11.12.2017р. Фактично повний розрахунок був проведений відповідачем з позивачем 09 лютого 2018 року. Сторонами у справі не оспорюються факт роботи позивача в день звільнення, а також існування у відповідача перед позивачем заборгованості по виплаті заробітної плати, її розміру і період існування заборгованості, а тому вказані обставини в силу положень частини першої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не підлягають доказуванню. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власника уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавцю щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відсутність достаніх фінансових ресурсів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.11.2017р. по 08.02.2017р. (51 роб.день), виходячи з середньоденної зарплати в розмірі 197,65 грн. згідно довідки від 13.02.2018р. № 21 (а.с.56) : 197,65 грн. * 51 = 10080,15 грн. Відповідно до ст.237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що порушенням трудових прав внаслідок створення перешкод у подачі заяви на звільнення та порушення строків проведення розрахунку при звільненні позивачці було завдано моральної шкоди, спричиненої негативними переживаннями та емоціями, внаслідок порушення її трудових прав, що пов'язане з втратою нормальних життєвих зв'язків, оскільки позивач була змушена вживати додаткових дій для відновлення порушених трудових прав шляхом звернення до нотаріуса для посвідчення заяви про звільнення та направлення її поштою, звертатись до суду для отримання заборгованості по зарплати, також внаслідок невчасної виплати зарплати позивачка була позбавлена можливості зароблені кошти спрямувати на потреби сім'ї, тому суд, з урахуванням принципів доцільності та справедливості, враховуючи невелику тривалість затримки у виплаті зарплати та поступове її погашення відповідачем протягом періоду затримки розрахунку, вважає за необхідне задоволити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 1000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. Встановлено, що позивачем понесені судові витрати на оплату судового збору в сумі 704,80 грн.та правничу допомогу в сумі 2000 грн., всього 2704,80 грн. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача наданий договір від 1 грудня 2017 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON], копія квитанції, з якої вбачається, що 18 січня 2018 року позивач сплатив адвокату [PERSON] 2000 грн. за правову допомогу. Як вбачається з акту приймання-передачі від 13.03.2018р. на надання правової допомоги адвокатом затрачено 1 год. 45 хв. та розмір компенсації становить 2000 грн. Отже, підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем спеціалісту у галузі справи коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо підготовки процесуальних документів та супроводження даної судової справи. Враховуючи обсяг задоволених позовних вимог 10080,15 + 1000 = 11080,15 грн., що складає 60 % від заявлених вимог в розмірі 10080,15 + 8000 = 18080,15 грн., до стягнення з відповідача на підставі ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати в розмірі 2704,80 грн.*60%/100% = 1622,88 грн.

Outcome: approved