Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просить зобов'язати Ритуальну службу спеціалізоване комунальне підприємство "Київський крематорій" видати [PERSON] РНОКПП [NUMBER] урну із прахом померлого [INFO]. [PERSON]. В обґрунтування позову вказує що [INFO]. в приміщенні Київського СІЗО помер [PERSON] Жодних родичів у померлого не було, оскільки він був вихованцем дитячого будинку. Вона, [PERSON], була єдиною близькою людиною для [PERSON] Дізнавшись про його смерть, вона написала заяву в прокуратуру Шевченківського району м. Києва з вимогою перевірити обставини смерті [PERSON]) В заяві назвалася дружиною [PERSON] оскільки перебувала з ним в фактичних шлюбних стосунках. У відповідь отримала лист-відписку про те, що перевірку буде проведено. Після цього листа жодної інформації з прокуратури не отримувала. Оскільки у померлого не було рідні, вона зобов'язалася виконати волевиявлення померлого щодо його поховання, оскільки за життя він стверджував, що його місце поряд зі мною та їх спільною донечкою [PERSON] та її старшою дочкою [PERSON] 15.12.2014р. вона звернулася в Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи (де перебувало тіло померлого) за Лікарським свідоцтвом про смерть. Там їй повідомили про те, що вона має отримати дозвіл з прокуратури на видачу тіла померлого. Однак, прокуратура дозволу на видачу тіла не оформила, оскільки раніше вона подала заяву в прокуратуру з вимогою перевірити обставини смерті [PERSON] Також вона звернулася до Київського СІЗО з вимогою видати особисті речі померлого, де 19.12.2014р. особисті речі їй було видано. Потім їй стало відомо в Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи, що оскільки станом на 12.01.2015р., тобто протягом місяця з моменту смерті, до відділу судово-медичної експертизи трупів моргу №1 ніхто з родичів чи близьких покійного, чи інші особи, які б мали поховати тіло, не звертався, то це стало підставою для початку процедури поховання покійного [PERSON] за державний кошт шляхом кремації. Дані твердження не відповідають дійсності, оскільки вона у заяві в прокуратуру просила, крім іншого, провести повторну посмертну експертизу причин та часу смерті [PERSON], а тому тіло не забрала і чекала результатів перевірки правоохоронних органів. І прокуратурі Шевченківського району м. Києва, і Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи було відомо про існування в [PERSON] близьких, які виявили бажання поховати покійного. Натомість її було у явно незаконний спосіб позбавлено можливості вжити заходів по похованню [PERSON] Відповідно до статті 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи у разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком(дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом, або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов'язалася поховати померлого. Однак, без її відома було зареєстровано смерть [PERSON] в відділі реєстрації смертей РС ГУЮ у м. Києві, про що складено актовий запис №1150 від 16.01.2015р. 19.01.2015р. тіло [PERSON] було кремовано в РССКП "Київський крематорій", його прах зберігається в урні №11-60 чи 11-50 (точно вона не пам'ятає). Після того, як вона дізналася про це все, то звернулася в крематорій щоб отримати урну із прахом покійного, однак мені було відмовлено, оскільки вона не має свідоцтва про смерть [PERSON] На звернення у відділ реєстрації смертей РС ГУЮ у м. Києві вона отримала відповідь про те, що їй таке свідоцтво не може бути видане, оскільки воно видається дружині померлого, дітям та законним представникам дітей. Однак, вона вважає що мала цілком законне право поховати [PERSON], отримавши лікарське свідоцтво про смерть та зареєструвавши смерть в реєстраційній службі з отриманням первинного свідоцтва про смерть. Цього права мене було незаконно позбавлено. Пунктом 3.15 Правил користування крематоріями, затвердженими Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08 серпня 2013 року № 373 встановлено, що незатребуваний прах зберігається у крематорії протягом одного року, після чого підлягає похованню у спільній могилі. Позивач вказує що в неї залишилося всього декілька місяців на вжиття заходів по отриманню урни із прахом померлого, оскільки в іншому випадку його буде захоронено за державний кошт в спільній могилі. Проблема з отриманням праху покійного полягає в тому, що оскільки за життя [PERSON] між ним та нею так і не було укладено шлюбу, тому вона формально не є його дружиною. Крім цього, оскільки в свідоцтві про народження спільної доньки - [PERSON] відомості про батька дитини записано згідно ст. 135 СК України, то вона також не може бути її законним представником для отримання повторного свідоцтва про смерть. Протягом тривалого часу вона намагалася врегулювати спір в досудовому порядку, проте мої заходи виявилися безрезультатними, інших способів для поховання близької людини, батька її доньки просто немає. Відповідно до п. 3.6 Правил користування крематоріями, затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08 серпня 2013 року за № 373, по прибуттю процесії в крематорій виконавець волевиявлення померлого надає ритуальній службі крематорію договір-замовлення на організацію та проведення поховання - у разі його попереднього оформлення, свідоцтва про смерть, документ, що посвідчує особу виконавця волевиявлення померлого та у разі потреби письмову згоду органів внутрішніх справ або прокурора. Після оформлення видається довідка на одержання урни з прахом. В результаті чого в неї немає можливості забрати з РССКП "Київський крематорій" урну з прахом померлого [PERSON] з незалежних від мене причин. Однак, вона бажає поховати його, оскільки інших родів у нього немає, майна, з приводу якого міг би виникнути спір між нею та ким би це не було також немає (оскільки [PERSON] був засуджений до позбавлення волі із конфіскацією майна). Позивач посилається на те що кожен християнин має право бути похованим згідно християнських звичаїв, мати індивідуальне місце поховання, пам'ятник, а близькі померлому особи мають право відвідувати могилу померлого, відправляти на ній християнські обряди, доглядати. У разі захоронення праху [PERSON] в спільній могилі в м. Києві, це все стане неможливим бо вона та спільна з померлим дочка проживають в м. Львові). Той факт, що вона - [PERSON], перебувала в близьких відносинах з померлим [PERSON] підтверджуються тим, що в 2004р. у м. Львові вона познайомилася з [PERSON], уродженцем с. Михайлівка Нововоронцовського району Херсонської області, який на час знайомства проживав у свого знайомого в м. Дрогобич та часто перебував в м. Львові. В неї з ним зав'язалися теплі відносини, які через деякий час переросли в серйозні почуття. В цей час в неї на вихованні перебувала малолітня донечка [PERSON] [INFO]. [PERSON] дуже добре ставився до мене та її доньки, яка через короткий час прив'язалася до нього. Влітку 2005р. їм разом довелося виїхати з м. Львова на постійне місце проживання в м. Севастополь, де [PERSON] раніше постійно проживав та мав роботу - працював в приватних підприємців товарознавцем-експедитором, водієм-експедитором. В цей час ними було придбано автомобіль Мерседес-Бенц 250Д 1985р.в. та зареєстровано на її ім'я, хоча керував автомобілем в спільних цілях завжди [PERSON] на підставі довіреностей. 25.01.2006р. цей автомобіль ними було продано. Влітку 2006р. їм довелося переїхати із м. Севастополя назад до м. Львова, для народження нею дитини та через фінансові труднощі. Оскільки я перебувала в стані вагітності, то більше не могла допомагати йому в господарстві та стала проживати разом із своїми батьками та [PERSON] у м. Львові. У Львові [PERSON] було важко знайти постійну роботу, роботодавці відмовлялися брати на роботу колишнього засудженого. Таким чином, останньому доводилося перебиватися тимчасовими заробітками, він часто виїздив на тривалі роботи за межі Львівщини. [INFO] р. в мене народилася дочка [PERSON]. Оскільки я так і не оформила свої сімейні відносини з [PERSON], то відомості про батька дитини нею було записано: "[PERSON]". Після цього [PERSON] знову мав проблеми із законом в Вінницькій області. Згодом він поїхав до м. Києва, де певний час працював, допоки їй стало відомо, його підозрюють у вчиненні тяжкого злочину і він просив мене допомогти з адвокатом. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21.06.2011р. [PERSON] було засуджено за ст. 187 ч.3, 71 КК України до 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Під час перебування його в колонії вони постійно листувалися. Вважає, що матеріалів, долучених нею до позовної заяви, достатньо для надання їй можливості забрати урну з прахом померлого [PERSON] для захоронення згідно християнських звичаїв. Також вважає що з долучених нею до матеріалів заяви фотографій, листів із місця позбавлення волі вбачається, що за життя [PERSON] знав про існування в нього дитини, проводив із нею час. Наявні в неї спільні фотографії а також оригінали деяких особистих документів померлого свідчить проте, що [PERSON] перебував зі мною в близьких відносинах, довіряв, проводив дозвілля, тобто перебував у фактичних шлюбних відносинах. В судовому засіданні позивачка позов підтримує, та просить його задовольнити. В судовому засіданні також надала для огляду особисте листування з померлим та спільні фотографії з [PERSON] та дочкою. Представник відповідача Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» Київської міської державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надав до суду письмові заперечення на позов та заяву, у якій просить суд розглядати справу за відсутністю представника відповідача. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи у разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком(дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом, або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов'язалася поховати померлого. Відповідно до п.1,6 ч.1 ст.3 ЦК України загальною засадою цивільного судочинства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, справедливість, добросовісність, розумність. В судовому засіданні встановлено що позивач перебувала з померлим [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, бажає поховати його, а оскільки інших родичів у нього немає, суд вважає що немає перешкоди для цього оскільки є справедливим ствердження позивача що кожен християнин має право бути похованим згідно християнських звичаїв, мати індивідуальне місце поховання, пам'ятник, а близькі померлому особи мають право відвідувати могилу померлого, відправляти на ній християнські обряди, доглядати. Відповідно до п.2 Типового положення про ритуальну службу в Україні від19.11.2003 року Ритуальна служба у своїй діяльності повинна керуватись Конституцією України та Законом України « Про поховання та похоронну справу». За приписом ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» діяльність суб'єктів господарювання у сфері поховання повинна забезпечувати належне ставлення до тіла(останків, праху) померлого. Суд приходить до висновку, що при наявної ситуації що склалась, за наявності у померлого близької особи [PERSON], яка має бажання мати створити померлому індивідуальне місце поховання, поставити пам'ятник, створити можливість відвідувати індивідуальну могилу померлого, позовні вимоги повинні бути задоволені оскільки цим буде забезпечено належне ставлення до пам'яті померлого та до його останків, інакше незатребуваний прах буде похований у спільній могилі. У частині стягнення судових витрати з відповідача підстав для задоволення будь яких грошових вимог немає. На підставі викладеного,

Outcome: partial