Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про поновлення її на роботі, з тих підстав, що відповідачем всупереч рішенню профспілкового комітету первинної профспілкової організації Державного підприємства "Центр громадської безпеки 112" позивачку звільнили, чим порушено трудове законодавство. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов ні вимог уточнив, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу просив стягнути за період з 15.04.2015р. по 25.01.2016р.в розмірі 46 979,40 грн. Представники відповідача Шевченко Д.І., Марчук О.Л. проти позову заперечували, вважають, що звільнення відбулось в дотриманням трудового законодавства, при перевірці виявилось, що у позивачки відсутній диплом про вищу освіту, який потребує нострефікації Україною. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову. 16 жовтня 2012 р. [PERSON] прийнято до Державного підприємства "Центр громадської безпеки 112" на посаду провідного інженера з охорони праці кадрового забезпечення та внутрішньої безпеки, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с. 6-9 том 1). Згідно наказу від 09 грудня 2014 року № 74 "Про введення в дію організаційно-штатної структури та штатного розпису ДП "ЦГБ 112" на державному підприємстві відбулось скорочення штатних одиниць. (а.с. 10 т.1). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Відповідно до п. 2 Наказу від 09 грудня 2014 року відділу кадрового забезпечення та внутрішньої безпеки підготувати відповідні документи щодо вивільнення працівників, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. 24 грудня 2014 року позивачка одержала письмове персональне попередження , відповідно до якого провідний інженер з охорони праці відділу кадрового забезпечення та внутрішньої безпеки підлягає скороченню.(а.с.14 т.1). Разом з тим, відповідач не запропонував [PERSON] іншої посади відповідно до штатного розпису, обґрунтував відсутністю посади згідно з кваліфікацією, спеціальністю та профілем. Як пояснював представник відповідача, підставою було невідповідність диплому на ім »я позивачки про вищу освіту економіста по спеціальності «фінанси і кредит», виданий не навчальним закладом України, а навчальним закладом Росії : 20.09.2010р Московським державним університетом економіки, статистики і інформатики ( «Московский государственный университет экономики, статистики и інформатики», МЭСИ) ( а.с.187 т.1). Позивач у попередженні зауважила, що не згодна з ним у зв'язку з порушенням відповідачем ст. 49-2 КЗпП України. 24 грудня 2014 року профспілковий комітет первинної профспілкової організації Державного підприємства "Центр громадської безпеки 112" КМО ПАП ОВС України прийняв рішення, в якому дійшов висновку про можливість відповідачем запропонувати [PERSON] посаду інженера І категорії адміністративно-господарського сектору, інженера І категорії відділу моніторингу та експлуатації СЦПТС, що підтверджується протоколом №29 (а.с. 15-17 т.1). Відповідно до цього протоколу №29 відповідачу відмовлено у майбутньому вивільненні провідного інженера з охорони праці кадрового забезпечення та внутрішньої безпеки [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка не заперечувала проти того, щоб обійняти будь-яку з посад, які були розглянуті на засіданні профспілкового комітету. Але не прийнявши до уваги висновки профспілкової організації про відмову у звільненні позивачки, наказом № 21-к/тр від 14.04.2015р. [PERSON] було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату (а.с. 18 т. 1). Здатність виконувати завдання та обов'язки позивачкою роботу на посаді інженера І категорії адміністративно-господарського сектору, інженера І категорії відділу моніторингу та експлуатації СЦПТС, підприємство не перевіряло. Представник відповідача як на підставу заперечень посилався на доповідну записку за результатами перевірки дій відповідача за скаргою [PERSON], у зверненнях [PERSON] та [PERSON] у частині що стосується [PERSON] за підписом [PERSON] . (а.с. 156-159 т.1). Але з листа Державної інспекції України з питань праці від 23.07.2015р. вбачається, що перевірки щодо законності звільнення [PERSON] не проводилось. (а.с. 171 т.1). Та обставина, що відповідач не запропонував позивачці посаду інженера І категорії адміністративно-господарського сектору, інженера І категорії відділу моніторингу та експлуатації СЦПТС, не було запропоновано іншої посади, не заперечувалось представником відповідача. Не відповідність диплома займаній посаді представником відповідача також не доведена. Так, відповідно до ст. 8 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання підписана та набравши чинність 26 травня 2000 року, диплом про повну вищу освіту і кваліфікацію спеціаліста, що видається в Україні і диплом про вищу професійну освіту і кваліфікацію дипломованого спеціаліста, що видається в Російській Федерації, визнаються еквівалентними. Відповідно до ст. 13 Угоди, ця угода розповсюджується на документи державного зразка про освіту і вчені звання, що видаються на території держав сторін, а також на документи державного зразка, що видаються установами освіти кожної зі сторін, що розташовані на території інших держав. Відповідно до ч. 1 ст.ІІ,1 розділу ІІ Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні, підписана 11 квітня 1997 року, набравши чинність 03 грудня 1999 року, якщо компетенція вирішувати питання визнання належить центральним органам сторони, така сторона безпосередньо керується положеннями цієї Конвенції і вживає всіх необхідних заходів для забезпечення виконання її положень на своїй території. Відповідно до п. d ч. 1 ст. 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів підписана 05 жовтня 1961 року, набувши чинність для України 22 грудня 2003р, вказується, що для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами, у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України "Про освіту" (у редакції, що діяла з 01 січня 1996 року по 21 березня 1996 року) в Українській РСР вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. Відповідно до п.2 підпункту 4 прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про вищу освіту" (від 01 липня 2015 року 1556-VІІ) після набрання чинності цим Законом диплом про вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста (початкова вища освіта) прирівнюється до диплома про вищу освіту за освітньо-професійним ступенем молодшого бакалавра. Також в своїх запереченнях представник відповідача посилався на лист Київської міської організації профспілки від 12.01.2015р., відповідно до якого Київська міська організація профспілки вважає законним звільненя позивачки щодо невідповідності диплома про вищу освіту. Разом з тим, рішенням Апеляційний суд міста Києва від 06 жовтня 2015 року по справі № 752/4236/15-ц (а.с. 16-22 т. 2), відповідно до якого, протокол профспілкового комітету первинної профспілкової організації Державного підприємства "Центр громадської безпеки 112" КМО ПАП ОВС України, прийнятого 24 грудня 2015 року відповідно до законодавства. Крім того, зазначено, що лист комітету Київської міської організації профспілки атестованих працівників органів Міністерства внутрішніх справ України від 12 січня 2015 року. ( на який посилався представник відповідача) не має правового значення, до того ж містить суперечливі висновки. 24.12. 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу за провадженням 6-32200ск15, якою залишив без змін рішення Апеляційного суду м.Києва. Отже, обставини, встановлені в рішенні Апеляційного суду м.Києва від 06 жовтня 2015 року, доказуванню не підлягають. А тому заперечення представника відповідача не відповідають встановленими обставинами по справі, матеріалами справи. Отже, позовні вимоги доведені, звільнення позивачки відбулось з порушенням трудового законодавства, а тому вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Визначаючи розмір стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ( з 15 квітня 2015 року по день розгляду справи , враховуючі надані уточнення позовних вимог ( а.с.69-71), тобто по 25 січня 2016р., суд стягує 46 979,40 грн., не виходячі за межі позовних вимог ( кількість робочих днів вимушеного прогулу 195, середньоденна заробітна плата складає 240,92 грн. Розрахунок проводився на підставі наданої відповідачем довідки від 27.04.2015р., підписаної директором [PERSON], провідним бухгалтером [PERSON] ( а.с.20). За даним цієї ж довідки суд стягує середньомісячну заробітну плату в розмірі 6061,00 грн.. Розрахунок проведений ,виходячи з розміру зарплати за останні два місяці : лютий 4949,89 грн., січень 7173,75грн., оскільки за березень в довідці стоїть «0». Згідно ст. 367 ЦКПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в сумі 6061,00 грн. підлягає негайному виконанню. Суд не стягує судовий збір з відповідача, який є державним підприємством, і враховуючі, що позов поданий до суду 12.05. 2015р.( до внесення змін в ЗУ «Про судовий збір» від 22.05.2015р.).

Outcome: partial