Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

позивач та її представник збільшили позовні вимоги та просять суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її доньки [PERSON], [INFO], передати на виховання їй, [PERSON], неповнолітню дитину [PERSON] [INFO], стягнути з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 (одної тисячі п'ятсот) грн. на місяць на дитину, починаючи з дня подачі заяви в суд, а саме: [INFO] до досягнення дитиною повноліття, звільнити від сплати судового збору при подачі позову про стягнення аліментів та витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідача, посилаючись на те, що [INFO] в м. Кагарлик народилася її внучка [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження. З моменту народження по даний час її внучка постійно проживала з нею в [ADDRESS], проживає з нею і на даний час. Відповідачка по справі є біологічною матір'ю [PERSON]. На даний час її онука навчається у навчальному закладі у 9 класі Кагарлицької ЗОШ І-ІІІ ст. № 2, про що свідчить копія довідки за № 148 від 23.08.2016 року. Вона проживає в житловому будинку по [ADDRESS], який на праві власності належав її чоловіку та діду [PERSON], що підтверджується правовстановлюючими документами. Відповідно до акту обстеження, який виданий депутатом Кагарлицької міської ради від 29 серпня 2016 року онука [PERSON] проживає разом з нею, її мати - [PERSON] зареєстрована також у їхньому будинку, проте проживає в [ADDRESS] , участі у вихованні та фінансовому утриманні доньки не приймає. [PERSON] має свою власну окрему кімнату, яка облаштована для її потреб, так як її донька, відповідачка по справі, ніде не працює, дитиною не займається, не реагує на її вмовляння та пояснення щодо виховання дитини, вона змушена звертатися до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав щодо [PERSON]. Згідно статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: - один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Згідно з ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає жодним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідачка має сім'ю, проживає зі своїм чоловіком, кошти витрачає лише на себе, про дитину не дбає, іншої близької людини, крім неї, у її онуки не має, про неї дбає вона та дбав її дід, коли був живий, вони купували все необхідне зі своїх мізерних пенсій, одягали , годували та дитину, навчали, продовжує піклуватися дитиною вона на даний час після смерті чоловіка. Відповідачка досить часто вживає алкогольні напої та лікувалася від алкоголізму в смт. Глеваха в наркологічному відділенні тричі. На даний час відповідачка перебуває на "Д" обліку в лікаря нарколога Кагарлицької міської лікарні. Батько дитини давно помер, дитина давно все розуміє, що тільки вона з дідом є тими людьми, які піклуються про неї, а мати тільки годує її постійними обіцянками, які тільки залишаються пустими обіцянками, які нічого не варті. Що стосується аліментів: Відповідачка є здоровою людиною, може працювати, проте не бажає цього робити, вона давно зрозуміла, що можна всі витрати по утриманню дитини перекласти на неї з дідом, тому що вони любить свою онуку, але вона так не вважає та бажає змінити цей стан речей. Вважає, що відповідачка повинна працювати, як працюють усі нормальні люди, забезпечувати свою дитину всім необхідним, тому що це її обов'язок. Відповідачка працює час від часу, за своє свідоме життя працювала на загал років три. А тому, вирішення питання про стягнення з неї аліментів на утримання її власної доньки стимулюватиме її знайти роботу та, можливо вона зрозуміє, що дитину необхідно утримувати та дбати про неї, а не лише дбати про себе. Інших дітей у відповідачки не має, осіб які перебувають на її утриманні також не має. А тому, вважає, що з відповідачки необхідно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. Цей розмір аліментів дасть їй змогу купувати дитині необхідний для неї одяг, краще нагодувати дитину, частину коштів витрачати на її власні потреби. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Той з батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утримані у грошовій і (або) натуральній формі. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Її онука постійно проживає з нею, дитина декілька разів намагалася проживати з матір'ю, проте мати її знову проганяла, навіть тоді, коли дитина приходила до неї зранку снідати. Така поведінка відповідачки є неприпустимою, вона абсолютно не дбає про дитину, не годує її, не навчає. Зі своїм чоловіком відповідачка в присутності дитини ходить без одягу, її чоловік розповідає дитині, як його задовольняє мати, декілька разів її чоловік трусив дитину за комірець, про це розповідала в судовому засіданні дитина. На даний час постало питання щодо намагань служби у справах дітей переселити дитину до матері, проте дитина висловила свою думку в категоричній формі з даного приводу в судовому засіданні, повідомивши суд про те, що вона буде проживати з бабусею. Частина 3 ст. 29 ЦК України надає дитині право у разі спору звернутися до органу опіки та піклування або до суду, які мають визначити місце проживання дитини. І в даному випадку, як батьки, так і орган опіки та піклування і суд мають керуватися інтересами перш за все дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідні обмеження встановлені Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Частина 2 ст. 13 Закону встановлює, що щодо осіб, які не досягли 16-річного віку, вільний вибір місця проживання обмежується. Отже, з урахуванням вказаних вимог свобода вибору місця проживання фізичної особи у віці від чотирнадцяти до шістнадцяти років є обмеженою. Ч. 3 ст. 29 СК України встановлено, що, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати. Виходячи з цього, особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вибір місця проживання не тільки між місцем проживання її батьків, а в межах всієї України. Від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином, а тому суд вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі доказів. Представник третьої особи в особі служба у справах дітей Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області збільшені позовні вимоги позивача визнає та не заперечує проти їх задоволення. Суд, вислухавши позивача та її представника, представника третьої особи, психолога, вивчивши матеріали справи, вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти яких не заперечує ні представник позивача, ні позивач та збільшені позовні вимоги позивача задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. [INFO] народилася [PERSON], в свідоцтві про народження дитини батьками значаться - в графі мама - [PERSON], а в графі батько - [PERSON] (а.с. 8). Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п.16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. В судовому засіданні встановлено, підтверджується матеріалами справи, що відповідачка не приділяє уваги фізичному та духовному розвитку, матеріальному забезпеченню своєї дитини, не забезпечує рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Висновок служби у справах дітей та сім'ї Кагарлицької районної державної адміністрації № 01-28-0246 від 27.01.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дочки [PERSON], [INFO], був наданий, який не вбачав за доцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] щодо її дитини. Проте, після надати додаткових даних представник служби у справах дітей та сім'ї Кагарлицької районної державної адміністрації не заперечував проти позбавлення батьківських прав відповідача. Згідно психолого - педагогічної характеристики на [PERSON] вбачається, що переважно бабуся [PERSON] займається дитиною, а мати майже не займається дитиною. Свідок [PERSON], яка була допитана в присутності психолога, пояснила, що вона має бажання і надалі проживати з бабусею, яка про неї піклується, оскільки обіцянка матері вона не вірить. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, суд погоджується із підставою щодо позбавлення відповідача батьківських прав, яка зазначена позивачем, а саме: ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки, відповідач ухиляється від виконання обов'язку по вихованню дочки, тому [PERSON] належить позбавити батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]. Частина 3 ст. 29 ЦК України надає дитині право у разі спору звернутися до органу опіки та піклування або до суду, які мають визначити місце проживання дитини. І в даному випадку, як батьки, так і орган опіки та піклування і суд мають керуватися інтересами перш за все дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідні обмеження встановлені Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Частина 2 ст. 13 Закону встановлює, що щодо осіб, які не досягли 16-річного віку, вільний вибір місця проживання обмежується. Отже, з урахуванням вказаних вимог свобода вибору місця проживання фізичної особи у віці від чотирнадцяти до шістнадцяти років є обмеженою. Ч. 3 ст. 29 СК України встановлено, що, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" вільний вибір місця проживання чи перебування - це право громадянина України на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати. Виходячи з цього, особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вибір місця проживання не тільки між місцем проживання її батьків, а в межах всієї України, а тому суд вважає, що необхідно передати на виховання [PERSON] неповнолітню дитину [PERSON] [INFO] Позов про стягнення аліментів на дитину є обґрунтованим та підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Виходячи з зазначеного, суд вважає, що відповідач, як батько, зобов'язана утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідач не має постійного місця роботи та має нерегулярний дохід. Статтею 184 СК України передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на дитину в розмірі 1500 грн. щомісячно. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а саме: 19.12.2017 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Не підлягають оплаті при зверненні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи судом витрати на судовий збір у справах про стягнення аліментів. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1 191 грн. 20 коп. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частки вимог. Тому, суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. На підставі СК України,

Outcome: approved