Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про визнання кредитного договору частково недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що 10 липня 2007 року між «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 907-ЧД, згідно з п. 2.1 якого банк повинен надати позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в розмірі 30000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 11 процентів річних. Згідно з п. 3.1. кредитного договору видача кредитних ресурсів за цим договором повинна проводитись на підставі письмової заяви позичальника за погодженням із банком. (далі Кредитний договір). Згідно з п. 2.3 Кредитного договору кредитні ресурси отримані Позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання 1 кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, укладений між сторонами договір є договором споживчого кредитування в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 4.7 Кредитного договору позичальник щомісяця у строк до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 303,00 гривні. Зазначена у цьому пункті договору комісійна винагорода сплачується Позичальником щомісячно, за весь період до моменту повного виконання Позичальником зобов`язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів. Як вбачається з додатку 1 до Кредитного договору Графік зменшення розміру заборгованості розмір щомісячної комісії вже встановлено в розмірі 60,00 доларів США. Відповідно до п.3 ст.55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до діючого законодавства в сфері надання кредитних послуг, банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Встановивши в кредитному договорі обов`язок позичальника, щодо сплати щомісячної комісії «за надання Кредитних ресурсів», відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу. При цьому, нарахування плати було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. За таких обставин, позивач вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" ці умови договору є недійсними. У зв`язку з вищевикладеним просить суд визнати недійсним пункти 4.7, 4.8 кредитного договору № 907-ЧД від 10.07.2007, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] . В свою чергу, представник відповідача публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» заперечила проти заявленого позову, направила до суду відзив, яким просить суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вказує, що спірний кредитний договір № 907- ЧД був укладений між AT Фінанси та Кредит» та [PERSON] 10.07.2007, згідно з п.2.1 Банк надає в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси в розмірі 30 000,00 США з оплатою по процентній ставці 11 (одинадцять) процентів річних. Відповідно до п.2.3 Кредитного договору кредитні ресурси отримані [PERSON] за кредитним договором використовувались за цільовим призначенням: для придбання 1-но кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 30,1 кв.м., житловою площею-16,5 кв.м. Вказує, що AT «Банк «Фінанси та Кредит» виконав свої зобов`язання за кредитним договором, видавши [PERSON] кредитні кошти. Відповідно до п.3.2 Кредитного договору Позичальник зобов`язувався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 09 липня 2020 року. Погашення проводити шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Крім того, в день укладання кредитного договору між AT «Банк «Фінанси та Кредит» та позивачем було укладено договір іпотеки № 907-ЧД на умовах, передбачених цим Договором, Іпотекодавець передає в заставу (іпотеку) Іпотекодержателю не нерухоме майно: квартиру під номером [ADDRESS] . Позивач у момент підписання Кредитного договору був дієздатною особою і чітко розумів свої дії. Він мав можливість ознайомитись з усіма умовами Кредитного договору та реалізував своє, підписавши даний договір. Вважає, що застосування ЗУ «Про захист споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливо в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору сторонами, виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосування підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Позивача було ознайомлено з умовами кредитування, про що свідчать його підписи, тому його твердження, що банком не надано інформацію про умови кредитування, не відповідає дійсності, оскільки він був з ними ознайомлений, крім того, уклавши кредитний договір та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлено відповідними умовами, з чого слідує, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування вимог своїх вимог щодо визнання кредитного договору недійсним частково. Крім того, просила застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. В попередніх судових засіданнях представник позивача [PERSON] адвокат Гудзь О.С. позов підтримав та просив його задовольнити. Суду пояснив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов`язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту -позичальнику. Таким чином, умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", а тому можуть і повинні бути визнані судом недійсними. На засідання від 13.04.2020 позивач не з`явився, скерував до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача\~ПАТ «Банк\~«Фінанси та\~кредит» за\~довіреністю \~Золотаревська О.А.\~в режимі\~відеоконференції в попередніх судових засіданнях проти позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов, оскільки вважає, що факт отримання кредитних коштів [PERSON] опосередковано підтверджується документами, наявними в кредитній справі, зокрема заявами [PERSON] на купівлю валюти на погашення кредитної заборгованості. Оскільки сторонами дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» і загальні вимоги, які є необхідними для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, то підстави для визнання Кредитного договору недійсним відсутні. Клопотала про застосування строку позовної давності до заявлених вимог. На засідання від 13.04.2020 представник відповідача не з`явився, скерував до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити. У зв`язку із неявкою сторін по справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувальних технічним засобів не проводилося. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступне. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності до заявлених вимог, суд виходить з наступного. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 03.02.2016 при розгляду справи № 6-75цс15, загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини пятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Приймаючи до уваги вказану правову позицію, суд вирішує спір по суті. Судом встановлено, що 10 липня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю банк «Фінанси та кредит» укладено кредитний договір № 907-ЧД, за умовами якого банк надає, а позичальник отримує кредит у сумі 30000,00 доларів США терміном до 09 липня 2020 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11 % річних. Повернення кредитних коштів та сплату відсотків за користування кредитом належало здійснювати до 10 числа кожного місяця шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом зарахування суми на позичковий рахунок згідно графіка. 03 липня 2007 року в забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 907-ЧД від 10 липня 2007 року між банком і [PERSON] був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 907-ЧД від 10.07.2007 р., укладеним між кредитором та боржником, відповідно до якого боржникові наданий кредит у розмірі 30000,00 гривень зі сплатою 11 % річних. 10 липня 2007 року між банком і [PERSON] укладено договір іпотеки в забезпечення вимог банку за кредитним договором 907-ЧД від 10 липня 2007 року. За умовами договору іпотеки [PERSON] передав, а товариство з обмеженою відповідальністю банк «Фінанси та кредит» прийняло в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов договору також встановлювалась щомісячна комісія за надання кредитних ресурсів (п.п. 4.7, 4.8 Кредитного договору). Зазначена у цьому пункті договору комісійна винагорода сплачується Позичальником щомісячно, за весь період до моменту повного виконання Позичальником зобов`язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів. Позичальник сплачує комісійну винагороду за останній звітний період не пізніше строку повернення кредитних ресурсів. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Як передбачено статтею 1013 ЦК України, комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Відповідно до ч. 1 ст. 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Згідно з ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до п. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року за № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі обов`язок позичальника, щодо сплати щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому, нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Відповідачем не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача, як це передбачає\~ст.1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. Крім того, відповідно із абз. 3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України\~є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Також, слід зазначити, що оскільки надання кредиту є виконання зобов`язання банка за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Суд вважає, що комісію банку за надання кредиту не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. Відповідно до статей 16, 203, 215\~ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У\~рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України\~вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно з\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За таких обставин, суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу, крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та, відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ці умови договору є недійсними, тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved