Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

АТ «Укрсиббанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 37369,51 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18.08.2017 року позивач та відповідач уклали кредитний договір №93975149000 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 35000 грн., шляхом нарахування на картковий рахунок для споживчих цілей, а відповідач зобов`язувався повернути вказані кошти в обумовлений сторонами строк та сплатити проценти і інші платежі за користування кредитом. Кредитні кошти [PERSON] отримала, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 01.03.2019 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в сумі37369,51 грн., що складається з наступного: 29792.76 грн. - заборгованість за кредитом; 5673,01 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1550,00 грн. - заборгованість по комісії; 14,74 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; 273,51 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам; 65, 49 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ «Укрсиббанк» змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 24.04.2019 року. Ухвалою суду, яка була направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотання про розгляд справи за участю сторін до суду не направив. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов АТ «Укрсиббанк» підлягає до часткового задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи 18.08.2017 року сторони по справі уклали кредитний договір №93975149000 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити плату за користування кредитом відповідно до умов цього договору та Правил. Із умов вказаного договору, а саме: з пунктів 3.3, 3.4, 3.5 та 3.6 вбачається, що сторони погодили, що позивач надав відповідачу кредит в сумі 35000 грн., шляхом зарахування на картковий рахунок. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язався повернути наданий кредит, плату за кредит, інші платежі у відповідності з Правилами споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» та договором на рахунок банку шляхом сплати до 18-го числа щомісячно ануїтентних платежів у розмірі 1888 грн., відповідно до графіка, що викладений у додатку №1 до договору, але у повному обсязі не пізніше 18.08.2021 року. Відповідно до п. 3.8, 3.9 Договору за користування кредитними коштами відповідач зобов`язався сплатити проценти у розмірі 58% річних, а за користування кредитними коштами за кредитом понад встановлений Кредитним договором термін, процентна ставка встановлюється у розмірі 65% річних, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу Позичальника за Кредитним договором, та починає нараховуватись на прострочену суму основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня несплати або не повної сплати платежу встановленого у Кредитному договорі і нараховується до моменту погашення такої заборгованості. Відповідно до п. 3.11 договору позичальник сплачує банку комісії у розмірі та порядку відповідно до умов цього договору та Додатку №1 до договору. Відповідач кошти, які були обумовлені умовами вказаного договору отримав, що стверджується випискою з рахунку № [NUMBER] . Разом із тим, як вбачається із довідок розрахунків заборгованості за кредитом, відповідачем не сплачуються у повному обсязі ануїтетні платежі за кредитом, а тому у неї утворилася заборгованість по сплаті суми кредиту та відсотків за її користуванням. З метою досудового врегулювання спору позивач звертався з вимогою до відповідача щодо сплати простроченої заборгованості та штрафу за порушення умов кредитного договору , що стверджується відповідною вимогою №21-1-01/26 від 14.01.2019 року. Зазначеним листом відповідач був повідомлений про те, що в разі невиконання вимог щодо відновлення порушених прав позивача, вирішення існуючого спору буде передано до суду. Отже, прийняті на себе зобов`язання відповідач не виконав, та ухиляється від подальшого їх виконання. Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення умов договору та закону відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, суму коштів не повернув та ухиляється від її сплати. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Разом з тим із розрахунку заборгованості за договором від 18.08.2017 року, укладеного між позивачем та відповідачем вбачається, що позивач включив до суми заборгованості нараховану комісію в сумі 1550,00 грн. та 65,49 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії. Нарахування вказаної суми коштів позивач по справі обґрунтовує умовами п. 3.11 договору позики. Однак з п. 3.11 вказаного договору вбачається, що сторони по справі визначили, що позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов цього договору та додатку №1 до договору, який є його невід`ємною частиною. Разом із тим, із змісту додатку №1 до вказаного вище договору вбачається, що сторони визначили, що розмір комісії за управління кредитом складає 0% від суми кредиту наданого на споживчі цілі, та може бути застосована комісія в розмірі до 500 грн., яка сплачується при простроченні чергових платежів. У графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту будь-які відомості про сплату комісії за управляння кредитом, відсутні. У розрахунку ж заборгованості по комісії визначено, що вказана комісія нарахована за кредитним договором, та в ньому, як і в матеріалах справи в цілому, відсутні будь-які відомості з яких саме підстав та виходячи з яких умов було проведено нарахування зазначеної суми комісії. Вказана сума по своїй суті є платою за обслуговування кредитної заборгованості. Законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про споживче кредитування", який набрав чинності 10 червня 2017 року. Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Нормами ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» визначено, що реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. Згідно із ст. 20 вказаного вище ЗУ «Про споживче кредитування» укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. До договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належать: 1) договір оцінки майна споживача з метою визначення його кредитоспроможності; 2) договір оцінки майна споживача, що використовується для забезпечення виконання ним зобов`язань за договором про споживчий кредит; 3) договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит; 4) договір відкриття банківського рахунку, необхідного для отримання чи обслуговування наданого кредиту; 5) договори про надання нотаріальних та інших додаткових чи супутніх послуг у разі, якщо вони необхідні для укладення договору про споживчий кредит. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1,статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з положеннями ч.,ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 викладена правова позиція про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071 цс 16. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, згідно якої зроблено висновок, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення винагороди, у тому числі за надання фінансового інструмента та за резервування ресурсів, а нарахування платежів за послуги, що супроводжують кредит за рахунок позивача є незаконним. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071 цс 16, а також у постанові Верховного Суду по справі №766/1497/16-ц від 06 червня 2018 року. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року за №520/2614/17. Позивач уклав кредитний договір, відповідно до якого банк надав кредит на поточні потреби зі сплатою процентів за користування кредитом. Окремо у договорі не було передбачено обов`язку сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості. Разом із тим, із позовних вимог вбачається, що банк, встановивши вимогу про стягнення із відповідача заборгованості по комісії та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії, не зазначив, за які саме послуги, що надаються позивачу, сплачується ця комісія. На підставі вказаного вище, задовольняючи позов банку суд,

Outcome: partial