Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

24.04.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила: визнати за нею право власності на частину майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме на: 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] (загальна площа 84,6 кв.м, житлова площа 68,3 кв.м) з відповідною частиною надвірних будівель, вартістю 59820 грн., за виключенням самочинно побудованих: прибудови літ. А-1 з позначкою 1, загальною площею 20,10 кв.м, тамбуру літ. а2, загальною площею 4,0 кв.м, сараю літ. 3, стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов'язані зі сплатою збору в розмірі 598 грн. 20 коп. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що за період шлюбу за взаємною згодою, за рахунок сімейного бюджету, на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу, було придбано житловий будинок [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений Зміївським приватним нотаріусом [PERSON] 23.03.2005 року та зареєстрований в реєстрі №818 і зареєстрований на праві власності на ім'я [PERSON] в КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації" 05.04.2005 року за №р-р 4-414. Оскільки вказаний будинок придбаний у шлюбі за договором купівлі-продажі, тому він є об'єктом спільної сумісної власності в силу закону, та частки, у разі поділу зазначеного майна, є рівними. Так як, у добровільному порядку відповідач відмовляється вирішити спір, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх інтересів. З довідки КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації" №1336 від 27.02.2014 року вбачається, що прибудова до житлового будинку літ. А-1 з позначкою 1, загальною площею 20,10 кв. м, тамбур літ. А2, загальною площею 4,0 кв.м, сарай літ. 3, збудовані в 2011 році без належної технічної документації - самочинно. Отже. вважала, що самочинно прибудовані споруди не зареєстровані в установленому законом порядку, не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31.03.2014 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] за виключенням самочинно побудованих: прибудови літ. А-1 з позначкою 1, загальною площею 20,10 кв.м., тамбуру літ.а2, загальною площею 4,0 кв.м., сараю літ.3. Долю її 1/2 частини спільного нерухомого майна не було вирішено, оскільки нею не було заявлено зустрічного позову. Тому вона звернулася до суду з цим позовом. Позивачка [PERSON] під час судового розгляду підтримала свої позовні вимоги, пояснила про обставини спільного проживання з відповідачем та про обставини, за яких був придбаний спільний будинок. Відповідач [PERSON] підтвердив обставини, викладені позивачкою в позовній заяві, не заперечував проти позову в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку домоволодіння. Заперечував проти стягнення з нього витрат по сплаті судового збору мотивуючи тим, що він за подання свого позову платив сам та не вимагав відшкодування судових витрат. Вислухавши сторони, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Спірним є право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS], що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 23.03.2005 року, р-р №4-414, належить [PERSON]; продаж вчинено за 119640 грн. (а. с. 10-12, 13). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 28.10.2013 року був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 13.02.2004 року Борівською сільською радою Зміївського району Харківської області. (а. с. 9) Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31.03.2014 року задоволено позов [PERSON] та визнано за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS], за виключенням самочинно побудованих: прибудови літ. А-1-1, загальною площею 20,10 кв.м., тамбуру літ. а2, загальною площею 4,0 кв.м., сараю літ. 3. (а. с. 6-8). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторонами не заперечувалися, та відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню ті обставини, що на час укладання договору купівлі-продажу від 23.03.20005 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Час оформлення права власності на майно та титул не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного в період шлюбу. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основних свобод 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приписами ст. 68 СК України визначено, що режим права спільної сумісної власності на майно подружжя не припиняється із розірванням шлюбу. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 70 СК України у разі розподілу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними. Позивачкою [PERSON] надано докази того, що спірний житловий будинок належав їй з відповідачем на праві спільної сумісної власності, в подальшому, судовим рішенням було визначено частку [PERSON] - 1/2 частку домоволодіння, а залишилася не вирішеною доля частки, що належить позивачці [PERSON] Оскільки, відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. ст. 331 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, самочинно прибудовані споруди, які не зареєстровані в установленому законом порядку, не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності. За таких обставин, позовна заява [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного домоволодіння, за виключенням самочинних будівель, є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Оскільки під час судового розгляду відповідач не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на частку домоволодіння, і оформлення частки позивачки є неможливим у позасудовому порядку, судові витрати належить розподілити між сторонами в рівних частках. За таких обставин, відповідно до ст. 88 ЦПК України, вимога про відшкодування судових витрат підлягає частковому задоволенню на суму 299 грн. 10 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial