Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що з 03 травня 1994 року він працював у відповідача доцентом, 1 вересня 1994 року його переведено на посаду професора по контракту, де він працював до 31 липня 2001 року, коли його було звільнено за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію. 1 вересня 2001 року його знову прийнято на роботу до 31 березня 2015 року, коли звільнено за власним бажанням. При звільненні з посади в обох випадках йому було сплачено лише компенсацію за невикористану відпустку. Згідно з п.4.6 контракту у випадках припинення дії контракту з поважних причин працівнику сплачується одноразова допомога в розмірі 6 місячних окладів. На підставі ст.24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» при виході на пенсію сплачується грошова допомога в розмірі 6 місячних окладів. Отже розмір одноразової допомоги складе 22662,06 грн., які просив стягнути та штрафні санкції за витрати від інфляційних процесів та відсотки річних за користування чужими грошовими коштами в сумі 3455,06 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 березня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з [PERSON] державної машинобудівної академії на його користь грошову допомогу при виході на пенсію в сумі 3069 грн., та на користь держави судовий збір. Додатковим рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 березня 2016 року стягнуто з [PERSON] державної машинобудівної академії на користь [PERSON] індекс інфляції в розмірі 35,11 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 38,34 грн., а всього в сумі 73,45 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просив скасувати рішення та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги у сумі 26 117 грн., оскільки суд першої інстанції не про індексував суму, яку стягнув з 31 липня 2001 року по 31 березня 2015 року та не нарахував витрати по інфляції та 3% річних за користування чужими коштами. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача [PERSON] підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] державної машинобудівної академії до суду не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином телефонограмою, яка передана05 травня 2016 року та зареєстрована в Журналі телефонограм за №2129. Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що позивач працював з 03 травня 1994 року по контракту, 31 липня 2001 року звільнений у звязку з виходом на пенсію, 1 вересня 2001 року прийнятий на посаду професора за контрактом, 31 березня 2015 року звільнений за власним бажанням. Задовольняючи частково позовні вимоги в розмірі одного місячного окладу, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача за власним бажанням не є поважною причиною, як підставою для виплати одноразової допомоги за контрактом, а керівникам бюджетних установ в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків надано право надавати матеріальну допомогу в сумі не більше ніж посадовий оклад за рік. Але з такими висновками погодитися неможливо. Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону. Суд першої інстанції взагалі не встановив чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, обставини, які суд вважав встановленими недоведені, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права, що є підставами для скасування рішення з ухваленням нового по суті позовних вимог. Так, з трудової книжки позивача вбачається, що він працював з 03 травня 1994 року по 31 липня 2001 року на посаді професора та звільнився 31 липня 2001 року за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію (арк..спр.10-11). На підставі ч.10 ст.24 Закону України від 13 грудня 1991 року № 1977-XII "Про наукову і науково-технічну діяльність", в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога у розмірі шести місячних посадових ставок (окладів) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу наукової роботи не менше: для чоловіків - 12,5 років; для жінок - 10 років. Згідно зі ст.1 Закону науковий працівник - вчений, який за основним місцем роботи та відповідно до трудового договору (контракту) професійно займається науковою, науково-технічною, науково-організаційною або науково-педагогічною діяльністю та має відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання, підтверджену результатами атестації. На час виходу на пенсію позивач мав стаж наукової роботи, достатній для призначення грошової допомоги (арк..спр.97-109). Отже, він за законодавством мав право на отримання грошової допомоги у розмірі шести місячних посадових ставок (окладів) з урахуванням надбавок і доплат. З наказу №03-405 від 31 липня 2001 року виходить, що така одноразова допомога позивачу не була виплачена (арк..спр.19), тому позовні вимоги щодо стягнення одноразової допомоги в розмірі 6 місячних окладів підлягають задоволенню. З матеріалів справи виходить, що розмір посадового окладу позивача на час звільнення 31 липня 2001 року складав 465 грн., надбавка за вислугу років у розмірі 10%. Отже грошова допомога при виході на пенсію склала (465 + 46,5) х 6 = 3069 грн. На підставі ч.2 ст.2 Закону УРСР, від 03 липня 1991 року № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв'язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. На підставі викладеного позовні вимоги щодо індексації одноразової допомоги не підлягають задоволенню. Крім того, в позовній заяві [PERSON] просив стягнути витрати від інфляційних процесів та відсотки річних за користування чужими грошовими коштами (арук.спр.1-2). При цьому позовна заява не містила правового обґрунтування цієї частини позовних вимог, але виходячи з їх змісту дане питання врегульовано ч.2 ст.625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Але відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Саме до цього зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України під час розгляду 20 січня 2016 року справи №6-2759цс15, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. На підставі викладеного рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення одноразової допомоги. Згідно з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивач судовий збір з позовної заяви не сплачував, від його сплати він звільнений на підставі Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що апеляційний суд задовольнив позовні вимоги частково в сумі 3069 грн., відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн. (1% від задоволених позовних вимог, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року). Позовна заява до суду подана 30 грудня 2015 року (передана на пошту згідно поштового штемпеля арк..спр.24). Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIІІ мінімальна заробітна плата з 01 січня 2015 року встановлена в розмірі 1218,00 грн.

Outcome: partial