Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу з урахуванням відсотків передбачених ст.. 625 ЦК України, інфляційних збитків за час прострочення зобовязання в розмірі 94485 грн. та судові витрати. Накласти стягнення на предмет іпотеки будинку №3 по вул.. Колгоспна в м. Генічеськ Херсонської області, загальною площею 23.1 кв.м., та земельної ділянки, які належать відповідачу по справі шляхом продажу даного будинку та земельної ділянки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03 листопада 2012 року надав [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 52992 грн. за договором позики. За умовами договору позики, [PERSON] зобовязувався повернути позивачу грошові кошти до 03 листопада 2013 року, однак станом на листопад 2016 року своє зобовязання належним чином не виконав. В забезпечення зобовязань за договором позики, сторони 08.11.2012 року уклали договір іпотеки, за яким відповідач передав позивачу в іпотеку в рахунок забезпечення виконання свого зобовязання житловий будинок, що належить йому на підставі свідоцтва про право власності САС №450745 виданого Генічеською міською радою 02.12.2011 року та зареєстроване у Генічеському ДБТІ 02.12.2011 року за реєстраційним номером 35352926. Оскільки відповідач від свого обовязку визначеного умовами договору, щодо повернення грошових коштів не виконав, позивач, з урахуванням вимог ст.. 625 ЦК України, вважає що останній повинен повернути суму боргу, 3 % річних від простроченої суми а також інфляційні збитки, що в загальному розмірі становить 94485 гривень. Також враховуючи що в забезпечення виконання зобовязань між сторонами було укладено договір іпотеки в якому сторони погодили вартість предмету іпотеки яка становить 100 тис. грн., в рахунок погашення заборгованості просить суд накласти стягнення на предмет іпотеки. Позивач в судовому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на задоволенні позову наполягає. Додатково суду пояснив, що в листопаді 2012 року за договором позики передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 52992 грн. Для забезпечення виконання своїх зобовязань, між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] в забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики передав в іпотеку позивачеві житловий будинок №3 по вул.. Колгоспна в м. Генічеськ Херсонської області, загальною площею 23.1 кв.м., та земельну ділянку для обслуговування даного житлового будинку. Договором іпотеки, сторони погодили вартість предмету іпотеки, яка за домовленістю сторін складає 100 тис. грн.. За умовами договору, іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником, зобов'язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами. На його неодноразові звернення до відповідача, останній проти наявності боргу та необхідності виконання зобов'язань не заперечував, але продовжував користуватися безпідставно його грошима і борг не повертав, це спонукало позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Представник відповідача за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнав. Просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки перебіг такої почався після настання строку виконання зобовязання а саме з 04.11.2013 року а позивач звернувся до суду лише 08.11.2016 року. Крім того посилаючись на те, що п.1.1 Договору позики сторони погодили, що позика надається без сплати відсотків, вважає, що вимога позивача про стягнення суми боргу з урахуванням 3% річних також не підлягає задоволенню. А вважаючи, що позивач відповідно до ст.. 613 ЦК України є кредитором, який прострочив право вимоги, вважає, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення інфляційних збитків. Також у своїх запереченнях посилається на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки, що у свою чергу суперечить правовому висновку викладеному у постанові Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року, та є порушенням прав відповідача, оскільки до останнього застосовується подвійна відповідальність за порушення зобовязання. З урахуванням вказаного просив суд відмовити позивачеві у стягненні 3% відсотків річних в розмірі 1590 грн., інфляційних збитків за період з листопада 2012 року по жовтень 2016 року в розмірі 39903 грн., а також вимоги про накладення стягнення на предмет іпотеки у звязку із не співмірністю грошового зобовязання вартості майна яке є предметом іпотеки. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Відповідно до ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлені наступні обставини й правовідносини. 08.11.2012 року відповідач [PERSON] на підставі письмового договору позики (який укладено у простій письмовій формі) взяв в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 52992 грн., зобов'язавшись повернути до 08.11.2013 року . Свої зобов'язання відповідач своєчасно не виконав в повному обсязі, грошові кошти в обумовлений в договорі сторонами строк не повернув, що змусило позивача звернутися в суд за захистом порушеного права. На підставі ст.1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти або інші речі, які визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш чим як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого ж самого роду та такої ж самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. Згідно вимог ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони(кредитора) певну дію( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право від боржника вимагати виконання його обов'язку. На підставі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує 50-тикратного розміру неоподаткованих мінімумів доходів громадян і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б одною з сторін. Згідно вимог ст.1050 ЦК України 2003 року якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Тобто за змістом ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобовязань у валюті України гривні. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позову щодо стягнення індексу інфляції за вказаним договором позики ґрунтуються на законі, та вимоги про стягнення 3% річних відповідають нормам ст. 625 ЦК України. Як вбачається з позову, звертаючись до суду позивач просить суд відповідно до вимог ст.. 625 ЦК України стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми, а також індекс інфляції за період прострочки сплати боргу в загальному розмірі 41493 грн. Разом з тим, позивачем суду не надано розрахунку даної суми відсотків та індексу інфляції. У звязку з чим суд позбавлений можливості перевірити суму боргу з урахуванням заявлених вимог про стягнення 3% річних та індексу інфляції. Згідно розрахунку здійсненого судом відповідно до ст.. 625 ЦК України, на підставі \~індексів інфляції за даними газети Урядовий курєр сума 3% річних становить 4896 грн., а втрати від інфляції за період з 09.11.2013 року настання зобовязання за безоплатним договором позики по день винесення рішення становить 53351 грн. 87 коп. Таким чином судом встановлено що загальна сума грошових коштів, що підлягає відшкодування на користь позивача з урахуванням заявлених вимог про стягнення боргу, 3% річних та інфляційних збитків становить 111239грн. 87 коп. У відповідності до п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від\~30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено «За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання» Суд приходить до висновку, що у зв'язку з тим, що глава 71 Цивільного Кодексу України передбачає, що правовідносинами тотожними є кредит, позика та банківський вклад, то застосування вимог Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від\~30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем є доцільним та правомірним. 08.11.2012 року між позивачем по справі та відповідачем було укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за №843. П.23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачає, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Згідно з п.1.2 укладеного іпотечного договору предметом іпотеки є житловий будинок, який знаходиться за адресою Херсонська область м. Генічеськ вул.. Колгоспна, 3, площею 23.1 кв.м., житловою 23.1 кв.м. та земельна ділянка, розташована за цією ж адресою. У відповідності з п.1.1 укладеного договору визначено договір позики, укладений між сторонами є безвідсотковий, за яким строк виконання зобов'язання повернути грошові кошти настає 08.11.2013 року. У відповідності з п.1.1 іпотечного договору іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку об'єкт нерухомості. Згідно з п.1.4 іпотечного договору цим договором забезпечуються зобов'язання за договором позики від 08.11.2012 року, п.1.5 вищевказаного іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання боржником зобов'язання за основним договором, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими кредиторами цього боржника до умов цього договору та положень чинного законодавства. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем (відповідачем) зобов'язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань боржником, а в разі невиконання вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки, тобто за рішенням суду. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. У відповідністю зі ст. 33. Закону України «Про іпотеку» врегульовано підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: У разі невиконання або неналежного виконання\~боржником\~основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки і належить державному чи комунальному підприємству або підприємству, більш як 50 відсотків акцій (часток, паїв) якого перебуває у державній власності, здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору\~іпотекодержатель\~надсилає\~іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно з ч.І ст.4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації. За змістом ст.ст. 25.26 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №410 від 31 березня 2004 року внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснюється реєстратором на підставі повідомлень іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду. Запис про обтяження майна може бути виключений ним на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису. Реєстратор вносить до реєстру відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що порушень при укладені іпотечного договору 08.11.2012 року не було, тимчасовий порядок державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №410 від 31 березня 2004 року внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснено приватним нотаріусом [PERSON] належно, тобто обтяження нерухомого майна зареєстроване. У відповідності до ст. 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Згідно ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу" відчуження заставленого майна допускається тільки за згодою Заставодержателя. Крім того, згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до ч.1,3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. При цьому ціна продажу предмета іпотеки, згідно з ч. 6 ст. 38 Закону встановлюється на підставі оцінки майна, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Також суд вважає, що у відповідності до розділу 1 іпотечного договору Іпотекодержатель, має право звернути стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, виконавчим написом нотаріуса, або в позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотеко держатель письмово повідомляє іпотекодавця або шляхом продажу предмету іпотеки від власного імені будь-якій стороні у відповідності зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається\~виключно за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Судом також встановлено, що договір позики було укладено 08.11.2012 року, строк виконання зобовязання за договором позики настав 09.11.2013 року, до суду позивач звернувся 08.11.2016 року, тобто без строку пропуску позовної давності. При укладені договору іпотеки сторони погодили вартість майна, яка виступає обєктом даного договору становить 100 тис. грн.. Як встановлено судом, вартість боргу [PERSON] перед [PERSON] на день винесення рішення становить 111239.87 грн., суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу підлягають задоволенню, шляхом стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги про стягнення судових витрат,які понесені позивачем в сумі 1398 гривень при сплаті судового збору підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved