Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до ТОВ «Клініка одного лікаря» (далі-відповідач, ТзОВ «Клініка одного лікаря») про стягнення грошових коштів. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що у період з 05.11.2019 до 28.12.2019 включно [PERSON] працював на посаді лікаря-стоматолога у товаристві з обмеженою відповідальністю «Клініка одного лікаря». Позивач був звільнений з займаної посади за ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак трудову книжку в день звільнення йому не видали. Після звільнення позивач неодноразово усно звертався до відповідача з вимогою видати трудову книжку, але відповідач відмовлявся. Позивач декілька разів на протязі 2020 року особисто зустрічався з керівниками ТОВ «Клініка одного лікаря», але йому весь час відмовляли у видачі трудової книжки, мотивуючи це начебто якимось його боргами перед відповідачем. При звільненні з ТзОВ «Клініка одного лікаря» не були виконані відповідні норми трудового законодавства та були грубо порушені трудові та конституційні права позивача оскільки відсутність трудової книжки, в тому числі не давала йому можливості працевлаштуватись за спеціальністю. Таким чином, за затримку розрахунку при звільненні відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки (з 28 грудня 2019 року по 20 листопада 2020 року). Крім того, оскільки позивач пропрацював у відповідача з 05.11.2019 по 28.12.2019, йому повинна бути надана відпустка в розмірі 3,55 дні. А при звільненні відповідач був зобов`язаний сплатити позивачу компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку - чого не було виконано і тим самим відповідачем були грубо порушенні приписи ст.116 КЗпП України. З вищезазначеного вбачається, що при проведенні остаточного розрахунку при звільненні відповідач не сплатив позивачу компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи позивача з 05.11.2019 по 28.12.2019. Позивач вважає, що його права були грубо порушені, в тому числі, він не міг працевлаштуватись за цей період, і тому позивач був змушений звернутися за захистом своїх законних прав та інтересів до суду. Відповідно до заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просив суд стягнути з ТзОВ «Клініка одного лікаря», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 грудня 2019 року по 20 листопада 2020 року в розмірі 67 734,78 грн., компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку у розмірі 736,34 грн. та судовий збір в розмірі 840,80 грн. Ухвалою суду від 11.01.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представники відповідача проти позовних вимог заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки у день звільнення позивач отримав трудову книжку, тобто ніякого прострочення з боку відповідача не було, а твердження позивача не відповідають дійсності. У день звільнення із позивачем було проведено повний та належний розрахунок. За змістом ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Згідно з вимогами п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Суд, вислухавши доводи позивача та його представника, заперечення представників відповідача, покази свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оглянувши оригінал Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТзОВ «Клініка одного лікаря», оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Судом встановлено, що наказом №25-К від 04.11.2019 [PERSON] було призначено на посаду лікаря-стоматолога ТзОВ «Клініка одного лікаря». Наказом №28-к від 28.12.2019 [PERSON] звільнено з посади лікаря-стоматолога медичного центру ТзОВ «Клініка одного лікаря» з 28.12.2019, за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач вказує на те що, за затримку розрахунку при звільненні та за час затримки видачі трудової книжки з відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток та компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку. Ст. 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до положень ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом №58 від 29.07.1993 (зі змінами та доповненнями) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Ч. 5 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Проте, як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника позивача, при звільненні [PERSON] , з ним належним чином не розрахувалися, трудову книжку не видали. Тобто в день звільнення позивача 28.12.2019 ТзОВ «Клініка одного лікаря» зобов`язано було видати [PERSON] трудову книжку та провести повний розрахунок, проте позивач у ході судового розгляду вказував на те, що трудову книжку в день звільнення йому не видали. Після звільнення з посади у вказаному товаристві позивач виїхав з країни за кордон на стажування. Обґрунтовуючи правомірність своїх дій, відповідач зазначив, що у день звільнення позивач отримав трудову книжку, а тому ніякого прострочення з боку відповідача не було, а твердження позивача не відповідають дійсності. Щодо того, що позивач після отримання трудової книжки її забув у приміщенні відповідача, то це є його власна недбалість та неуважність. Відповідач вживав заходи для повернення знайденої трудової книжки позивачу, але той усіляко від цього ухилявся. В день звільнення також із позивачем було проведено повний та належний розрахунок. У ході розгляду справи, судом за клопотанням сторони відповідача було допитано свідка [PERSON] , яка працює у ТзОВ «Клініка одного лікаря» на посаді бухгалтера, яка у своїх показах зазначила про те, що позивач працював у товаристві до 28.12.2019. Після звільнення позивач виїхав за кордон. На запитання коли вона останній раз бачила позивача вона не пам`ятає, оскільки дати про це не фіксує. Коли позивач приїхав із закордону вона віддала йому трудову книжку. Спочатку свідок стверджувала, що позивачу вона віддала трудову книжку у офісі товариства приблизно у березні чи квітні 2020 року, точної дати вона не пам`ятає. Про отримання трудової книжки позивач розписався у Книзі обліку руху трудових книжок "заднім числом". При подальшому допиті та відповіді на запитання учасників справи та суду, свідок згадала, що трудову книжку віддала позивачу у кінці грудня 2019 року, однак точної дати видачі трудової книжки вона не згадала. В офісі товариства позивач трудової книжки не залишав на робочому місці не забував. При цьому, вона не бачила, що [PERSON] забрав трудову книжку. Дату отримання [PERSON] трудової книжки вона не пам`ятає. На запитання суду щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні, свідок вказала, що розрахунок з позивачем було проведено (без компенсації за невикористану щорічну основну) відпустку не у день звільнення 28.12.2019, а у день виплати заробітної плати усім працівниками ТзОВ «Клініка одного лікаря», що також вбачається з документів наданих відповідачем до матеріалів справи. З пояснень позивача судом також встановлено, що після звільнення позивач неодноразово усно звертався до відповідача з вимогою видати трудову книжку, але відповідач відмовлявся. Разом з тим, позивач на протязі 2020 року особисто зустрічався з керівниками ТОВ «Клініка одного лікаря», але відповідач йому відмовляв у видачі трудової книжки, мотивуючи це начебто його боргами перед відповідачем. Крім того, у ході судового розгляду директор ТзОВ «Клініка одного лікаря» на запитання представника позивача вказував на те, що на прохання позивача щодо отримання трудової книжки його представником адвокатом Дворніцьким О.Б., оскільки той перебуває за кордоном, у зв`язку із чим, позбавлений забрати трудову книжку на підприємстві, відповідач відмовив у вказаному проханні. Таким чином, вказана обставина, вказує на те, що трудова книжка не була повернута позивачу та не перебувала у позивача на руках, що також ставить під сумнів щодо своєчасності проставлення позивачем дати та підпису про отримання ним трудової книжки у Книзі обліку руху трудових книжок саме у грудні 2019 року. Тобто, фактично трудову книжку позивач отримав 20.11.2020, після чергового звернення до відповідача зі своїм адвокатом Дворніцьким О.Б. Вказана обставина, жодним чином не спростована стороною відповідача у ході судового розгляду. Посилання відповідача щодо вживання заходів для повернення знайденої трудової книжки позивачу, який начебто її забув у приміщенні відповідача але той усіляко від цього ухилявся, спростовуються встановленими у ході розгляду обставинами та показами свідка, яка є відповідальною особою на підприємстві щодо дотримання процедури видачі трудових книжок працівникам, які звільняються та вчасного та повного розрахунку з ними при звільненні. Також, судом оціються критично доводи відповідача, що саме недбалість позивача призвела до невчасної видачі йому трудової книжки та взагалі втрати на підприємстві, як такі що не підтверджені у належний на те спосіб. Судом встановлено, що відповідачем не здійснено жодних дій направлених на своєчасну видачу позивачу належним чином оформленої трудової книжки останнього. Заперечення відповідача, викладені у поясненнях на позов не приймаються судом та відхиляються як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наявними в ній матеріалами. Таким чином, у ході судового розгляду судом встановлено вину саме відповідача у затримці видачі трудової книжки, що саме з невідомих суду обставин відповідач не виконав добровільно свій обов`язок щодо повернення позивачу трудової книжки у передбачені законом строки. Оскільки відповідач не видав позивачу в день звільнення трудову книжку відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, позивач має право на стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні. У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995№ 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»). Згідно довідки про розмір середньоденної зарплати позивача № 151 від 01.04.2021, який становить 207, грн. 14 коп., а загальний розмір отриманої позивачем за весь час роботи зарплати становить 8 078, 57 грн. (відповідно позивач отримав цю суму за вирахуванням податку на доходи фізичної особи 18% та військового збору 1,5%, тобто 6 503 грн. 25 коп). При цьому, сума виплаченої заробітної плати (що підтверджується підписом позивача у копіях платіжних відомостей) становить 1333,99 грн. (аванс за листопад 2019) + 1834 грн.25 коп. (зарплата за листопад 2019) + 1667,50 грн. (аванс за грудень 2019) + 1667 грн. 51 коп. (зарплата за листопад 2019) = 6503 грн. 25 коп. Оскільки [PERSON] звільнено з посади 28.12.2019, остаточний розрахунок з ним не проведено, в позовній заяві позивач вказує період з 28.12.2019 по 20.11.2020 (день повернення трудової книжки відповідачем), тому період затримки з виплати грошових коштів з 28.12.2019 по 20.11.2020 становить 327 календарні дні. Виходячи з того, що при звільненні [PERSON] не виплачено всіх сум, що належать йому відповідачем у день звільнення, він має право на отримання середнього заробітку, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Отже судом встановлено, що з відповідача на користь позивача в силу ч. 5 ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню 67 734 грн. 78 коп. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки при звільненні з розрахунку: 207 грн. 14 коп. х 327 календарні дні = 67 734 грн. 78 коп. Крім того, позивач у позовних вимогах просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку у сумі 736, 34 грн. З наданих до суду матеріалів вбачається, що позивачу в день звільнення не було проведено виплату всіх сум, що належать йому, а саме не виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку. При цьому, відповідачем не надано доказів, що саме дії позивача призвели до зазначеного. Відповідно до ст. 75 КЗпП України та ст. 6 Закону «Про відпустки» тривалість щорічної основної відпустки становить не менш як 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік, який відліковується від дня укладення трудового договору. Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно зі ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Як встановлено судом позивач працював у ТзОВ «Клініка одного лікаря» 54 дні (з 05.11.2019. по 28.12.2019). За 365 днів відпустка становить - 24 дні, а відповідно за 54 дні відпустка становить-3,55 дні (24 дні відпустки за рік, 2 дні за місяць роботи), розмір компенсації за відпустку становить 24х54/365 = 3,55). Станом на день звільнення позивач не використав жодного дня відпустки та не отримав компенсації за дні невикористаної відпустки. Розмір компенсації за невикористану щорічну основну відпустку становить: 207,14 х 3,55 = 736, 34 гривень. Тобто позивачу повинна бути виплачена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 3,55 дні. У судових засіданнях сторона відповідача заперечуючи факт невиплати позивачу компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, вказувала на те, що всі належні виплати при звільненні були виплачені позивачу у повному обсязі, спростовуються показами свідка [PERSON] , яка як встановлено судом, яка працює у ТзОВ «Клініка одного лікаря» на посаді бухгалтера, та особисто вказала на те, що компенсація за невикористану щорічну основну відпустку не була виплачена позивачу. Суд вивчивши докази, додані до матеріалів справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки як встановлено судом, відповідачем було порушено норми КЗпП України, ЗУ "Про оплату праці" при здійсненні розрахунку з позивачем. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, за змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 840,80 грн.

Outcome: approved