Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запорізький сталепрокатний завод» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку, в розмірі 50000 грн. В обґрунтування своїх доводів позивачка в позові зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 20 листопада 1970 року. 19.07.1990р. на підприємстві стався перший нещасний випадок, внаслідок якого позивачка отримала травму: «закритий перелом ладишкі лівого гомілковостопного суглоба». 12.09.1991р. на підприємстві стався другий нещасний випадок, внаслідок якого позивачка отримала травму: «посттравматичне поранення рогівки лівого ока, рубець рогівки лівого ока». Після вказаних травм постійно хворіє. За результатами МСЕК встановлено: за першою травмою - 5% стійкої втрати професійної працездатності, за другою травмою - 50% стійкої втрати професійної працездатності. Постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, не може вести повноцінний образ життя. На підставі викладеного позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь у якості відшкодування моральної шкоди 50000 гривень. В судовому засіданні представник позивач [PERSON] позов підтримала та надала пояснення, які аналогічні викладеним в позові, просила позов задовольнити. Представник відповідача Нагіх Л.К. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, зазначивши, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки ніяких доказів моральної шкоди суду не надано, у нещасних випадках винна сама позивачка, просила в позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 20 листопада 1970 року до 11.06.2014 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.6-8) та не оспорюється відповідачем. 19.07.1990р., коли позивачка працювала волочильником, на підприємстві відповідача стався нещасний випадок, внаслідок якого позивачка отримала травму: «закритий перелом ладишкі лівого гомілковостопного суглоба». Згідно п.15.1 Акта форми Н-1 від 20.07.1990р. причиною нещасного випадку є (мовою оригіналу): «установка бухт катанки в неустойчивом положении (без наклона), чем нарушен п.31 инструкции для волочильника (а.с.9-10). 12.09.1991р., коли позивачка працювала волочильником, на підприємстві відповідача стався другий нещасний випадок, внаслідок якого позивачка отримала травму: «посттравматичне поранення рогівки лівого ока, рубець рогівки лівого ока». Згідно п.15.1 Акта форми Н-1 від 16.09.1991р. причиною нещасного випадку є (мовою оригіналу): « 1. Неприменение пострадавшей индивидуальных средств защиты глаз (очков), 2. Недостаточная профилактическая работа в сменах ИТР по предупреждению травматизма» (а.с.11-12). Внаслідок другої травми, яка мала місце 12.09.1991р., за результатами МСЕК від 13.07.93р. (довідка № 037168) при первинному огляді [PERSON] встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності, встановлена 3 група інвалідності (а.с.13, 13оборот), яка в ході останнього переогляду залишена без змін та довідкою МСЕК № 107899 від 02.09.97р. встановлена безстроково (а.с.14, а.с.14оборот). Втрата працездатності по першій травмі, яка мала місце 19.07.1990р., позивачці була встановлена МСЕК тільки у 1998 році. Внаслідок першої травми за результатами МСЕК від 08.06.98р. (довідка № б/н) при первинному огляді [PERSON] встановлено 5% стійкої втрати професійної працездатності (а.с.14, 14оборот). Внаслідок нещасних випадків позивачка змушена тривалий час знаходитись на лікарняному, що підтверджується виписними епікрізами та листками непрацездатності (а.с.15-17), у зв'язку із чим було порушено її нормальні життєві зв'язки. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. На теперішній час Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п. 27 ст. 77 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. "е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які потягли втрату працездатності" у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам та членам їхніх сімей. Крім того, із Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" виключена ч. 3 ст. 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" не передбачено обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому та членам їх сімей моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами законодавства України на момент заподіяння шкоди, тобто з дня встановлення особі втрати працездатності вперше висновком МСЕК. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Термін «моральна шкода» вперше з'явився у законодавстві з прийняттям Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ, який набрав чинності з 1 січня 1993 року, та передбачав право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Згідно ст.12 зазначеного закону в редакції, яка діяла станом на 17.12.1998р.., «відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством». При цьому законодавчими актами не передбачено граничні розміри стягнення моральної шкоди. Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються, характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦК України на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю позовна давність не поширюється. Аналогічні роз'яснення надано у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Окрім того, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, також враховує характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення. Внаслідок отриманої травми позивач змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, не може вести активний спосіб життя, зміни у життєвих відносинах викликають у нього моральні страждання, він переносить фізичні страждання. Отже, отримана позивачем травма призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За таких обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню у розмірі 3000 грн. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому Законом України „Про судовий збір", що складає 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial