Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 17.09.2008 року між ПАТ «Імексбанк» та відповідачем по справі[PERSON] укладено кредитний договір №835. За даним договором банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 36000 доларів США зі сплатою 17 % річних з кінцевим терміном погашення 16.09.2015 року. Того ж дня між сторонами був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передав позивачу в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Відповідач взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту не виконував, станом на 20.08.2015 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором кредиту становить 1193742,95 гривень, що складається з: простроченої заборгованості за кредитом 18700 доларів США (що еквівалентно національній валюті - 412637 гривень); поточної заборгованості по процентам 1854,30 доларів США (що еквівалентно національній валюті - 40917,30 гривень); простроченої заборгованості за процентами 15120,57 доларів США (що еквівалентно національній валюті - 333653,12 гривень); пені, що нарахована за порушення строку повернення кредиту та процентів (за період з 17.09.2008 р. по 20.08.2015 р.) - 406535,09 гривень. Позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 1193742,95 гривень, шляхом звернення стягнення на заставне майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка має загальну площу 30,40 кв.м, житлову 16,7 кв.м, і належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17.09.2008 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу. Представник позивача Кузнецова Н.М. в судовому засіданні позов підтримала, пояснила, що договір кредиту укладався в іноземній валюті, неодноразово банк звертався до відповідача про повернення кредиту, просила звернути стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення, та пояснив, що позивач передчасно звернувся до суду із вказаним позовом, позов про стягнення заборгованості з відповідача по даному кредитному договору буде вирішуватися в іншому суді - Котелевському районному суді, а дані вимоги не можуть бути задоволені, оскільки згідно відповідного Закону України діє мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки по квартирі відповідача. Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно дост.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 17.09.2008 року між ПАТ «Імексбанк» та відповідачем по справі[PERSON] укладено кредитний договір №835. За даним договором банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 36000 доларів США зі сплатою 17 % річних з кінцевим терміном погашення 16.09.2015 року (а.с.6-9). 17.09.2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки, за яким відповідач передав позивачу в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с.11-13). Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Звертаючись з позовом до суду, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 20.08.2015 року в розмірі 1193742,95 гривень, посилаючись на розрахунок заборгованості (а.с.15). Суд зазначає, що наданий розрахунок не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить детального розрахунку за відповідний період прострочення сплати заборгованості із зазначенням усіх його складових, що унеможливлює встановити загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, як того вимагає ст.39 Закону України «Про іпотеку». Іншого розрахунку, на підставі якого суд міг би перевірити доводи позовної заяви, матеріали справи не містять та позивач суду не надав. Крім того, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Така правова позиція щодо вирішення судами позовів про звернення стягнення на предмет іпотеки викладена в постановах Верховного Суду України 27.05.2015р. у справі № 6-61цс15, 07.10.2015р. у справі № 6-1935цс15, 21.10.2015р. у справі № 6-1561цс15. Частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В своєму позові банк не вказав вартість предмета іпотеки, як це передбачено іпотечним договором та законом України «Про іпотеку». Також, матеріали справи не містять даних про узгодження банку та відповідача ціни продажу предмету іпотеки, у зв'язку з виникненням зазначеної позивачем заборгованості, станом напередодні звернення до суду з позовом. До позовної заяви не доданий висновок незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності За таких обставин не можна вважати законною вимогу про стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на заставне майно, позивачу слід відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю та необґрунтованістю. Таке рішення не є перешкодою для реалізації ПАТ «Імексбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Северина Ю.П. передбаченого ст.3 ЦПК України права звертатися до суду за захистом своїх порушених прав в порядку, встановленому цим Кодексом, та з урахуванням вимог ст.4 ЦПК України, ст.ст.38,39 Закону України «Про іпотеку». Посилання представника відповідача на те, що не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки, оскільки на виниклі правовідносини розповсюджується дія Закону про мораторій, є безпідставними, виходячи із такого. Дійсно, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений цим Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15), 9 вересня 2015 року (№ 6-483цс15). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed