Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

До суду звернувся представник позивача з позовом до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 84642 грн. 26 коп. \~ \~ \~ \~Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № R52150307839В від 23.08.2012 року у відповідності до якого відповідач отримала кредит в сумі 72810 гривень зі строком повернення кредитних коштів до 23.08.2017 року із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 17,29% річних. Виконання позичальником зобовязань за Кредитним договором забезпечується заставою автомобіля марки Gelly, модель МК 1.5L, тип легковий седан, 2012 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі LB37624S5CL038286, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САО 171815, виданого ВРЕР №1 м.Донецька при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області 22.08.2012 року. 22.06.2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір відступлення прав вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до якого, позивач набув право Нового кредитора до відповідача за кредитним договором. 22.06.2015 між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами застави №220615зп. Проте [PERSON] належним чином не виконала зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 84642,26 грн. яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 50558,25 гр.; заборгованості по відсоткам в розмірі 7691,33 грн.; індексу інфляції та 3% річних у розмірі 26392,68 грн. 30.08.2018 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх вимог відповідач зазначає, що 22.06.2015 року ПАТ «ВТБ» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» уклали договір відступлення прав вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами, відповідно до якого позивач набув право нового кредитора до відповідача за кредитним договором, який остання уклала з ПАТ «ВТБ Банк» 23.08.2012 року. На думку відповідача на момент укладення договору відступлення у неї перед ПАТ «ВТБ» існувала заборгованість по кредитному договору у розмірі 58249,58 грн. Разом з тим, ознайомившись з матеріалами, доданими до позовної заяви, вона вважає, що позов ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» слід залишити без задоволення з наступних підстав. По-перше матеріали цивільної справи не містять жодного доказу, що особа, яка підписала позовну заяву ([PERSON]П.) є керівником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Доданий наказ №12/05-14 від 12.05.2014 року не можливо вважати належним доказам цього, оскільки ним же він і виданий. Інші документи, як то статут, контракт з керівником, рішення загальних зборів ТОВ, тощо відсутні. Більш того, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців датований 17.12.2015 року. Станом на 21.06.2018 року відповідної виписки позивачем не надано. По-друге позивач суду не надав жодного доказу, що на дату підписання договору відступлення у відповідача перед ПАТ «ВТБ Банк» існувала заборгованість по кредитному договору у розмірі 58249,58 грн. та саме ця заборгованість відступлена позивачу. Так відповідно до п.5.1. договору відступлення, «в день укладення цього Договору Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає заповнений належний чином в паперовому та електронному вигляді Реєстр прав вимоги згідно форми, яка наведена в Додатку 1 до цього договору». Однак згідно акту приймання-передачі документації, позивач приймав не Реєстр прав вимоги, а кредитну справу, що є порушенням п. 5.1. договору відступлення. Взагалі викликають сумніви в достовірності цього акту, оскільки в графі первісний кредитор не зазначено взагалі особу (ПІБ), яка виступає представником банку. Акт підписано «Від первісного кредитора» нібито д-р юр. наук [PERSON] однак підпис суттєво відрізняється від підпису цієї особи на договорі відступлення в графі 12 «Реквізити, адреси та підписи Сторін». Відповідно до п.2.2. договору відступлення, Реєстр прав вимоги підписується уповноваженими представниками Сторін, скріплюється печатками Сторін і є невідємною частиною цього договору. Однак Реєстр прав вимоги №1 (Додаток 1 до договору) підписаний лише директором ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», підпису банку взагалі не передбачено, що є порушенням п.2.2. договору відступлення. Таким чином, позивачем суду не надано належних документів, як то передбачено п.2.2, п.5.1. договору відступлення, що тепер він є її кредитором та має право стягувати з неї заборгованість за кредитним договором. Окрім того, позивачем суду не надано жодного доказу, що він або банк повідомив її про заміну кредитора. Тому нарахування 3% річних та індексу інфляції за період з червня 2015 року по червень 2018 року є безпідставним. По третє позивач звернувся до суду із позовом 27.06.2018 року. Про порушенні права позивач дізнався 22.06.2015 року, тобто з дати підписання договору відступлення. Отже кінцевою датою спливу трирічного терміну позовної давності є 22.06.2018 року. Таким чином, позивачем пропущений строк позовної давності, ніяких заяв про його відновлення суду не надано. Таким чином відповідач просить відмовити в задоволені позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про стягнення заборгованості у розмірі 84642,26 грн. та судовий збір у розмірі 1269,63 грн. та застосувати до цього спору строк позовної давності 3 роки. 20.09.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив в обґрунтування якої зазначено наступне. В своєму відзиві відповідач вказує на те що «позовна заява подана без додержання вимог п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України, а саме вона не містить відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору». Представник позивача зазначив, що не застосування процедури досудового врегулювання спору з метою добровільного погашення заборгованості не перешкоджає позивачеві звернутися до суду з відповідною вимогою. В своєму відзиві Відповідач зазначив, що «матеріали цивільної справи не містять жодного доказу, що особа, яка підписала позовну заяву є керівником ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Доданий наказ №12/05-14 від 12.05.2014 року не можливо вважати належним доказом цього, оскільки ним же він і виданий». На спростування даного твердження відповідача, повідомляємо, що додані до позовної заяви документи є належними доказами того, що [PERSON] є керівником ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Окрім того, відомості щодо керівника юридичної особи, знаходяться в загальному доступі для ознайомлення. До даної відповіді на відзив додається Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.07.2018 року. В своєму відзиві на позовну заяву відповідач також зазначає про те, що «позивачем суду не надано жодного доказу, що на дату підписання договору відступлення у розмірі 58249,58 грн. саме ця заборгованість відступлена позивачу». На підтвердження того, що ПАТ «ВТБ Банк» відступив ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» заборгованість за Кредитним договором № R52150307839В від 23.08.2012 року укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] у розмірі 58249,58 грн., позивачем було додано до позовної заяви Додаток №1 до Договору відступлення права вимоги №220615нв від 22.06.2015 року. В даному витязі містяться відомості щодо суми основного боргу за кредитом, суми простроченого основного боргу за кредитом, суми нарахованих процентів, суми прострочених процентів, а також суми комісій. Окрім того, Договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №220615нв не визнано недійсним, а тому він зберігає правові наслідки, передбачені ним. Також, Відповідач зазначає, що «згідно акту приймання-передачі документації позивач прийняв не реєстр прав вимоги, а Кредитну справу, що є порушенням пункту 5.1 Договору відступлення». На спростування даного твердження Відповідача, представник позивача зазначає, що відповідно до п. 5.1. Договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №220615нв, в день укладення цього Договору Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає заповнений належним чином в паперовому та електронному вигляді Реєстр права вимоги згідно форми, яка наведена в Додатку №1 до цього договору. Проте, відповідно до п 5.2. вищевказаного договору, передача документації оформляється [PERSON] приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками Сторін та скріплюється печатками сторін за формою наведеною в Додатку №2 до цього Договору. Таким чином Реєстр прав вимоги (Додаток 1) та [PERSON] приймання-передачі (Додаток 2), це два різні документи, і саме відповідно до [PERSON] приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №220615нв, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийняло Кредитну справу [PERSON]. Щодо твердження Відповідача з приводу того, що «відповідно до ст. 517 ЦПК України боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні» представник позивача повідомив, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Таким чином, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обовязку погашення кредиту взагалі. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Відповідач не виконував кредитні зобовязання у відповідності - до умов Кредитного договору ні Первісному, ні Новому кредитору, у звязку з чим утворилась заборгованість у розмірі 58 249,58 гривень, яку було відступлено Банком Позивачу. Також, відповідач зазначає, що «Позивачем до\~суду не\~надано жодного\~підтвердження,\~що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» або ПАТ «ВТБ Банк» повідомляли [PERSON] про заміну кредитора. Тому нарахування 3% річних та індексу інфляції за період з червня 2015 року по червень 2018 року є безпідставним». На спростування даного твердження відповідача, представник позивача зазначив, що неповідомлення [PERSON] про зміну кредитора ніяким чином не впливає на можливість нарахування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» індексу інфляції та 3% річних. Також, Відповідач зазначає, що «судом встановлено, що Позивач звернувся до суду 27.06.2018 року. Про порушення Права позивач дізнався 22.06.2015 року, тобто кінцевою датою спливу трирічного терміну позовної давності є 22.06.2018 року. Позивачем пропущено строк позовної давності, ніяких заяв про його відновлення суду не надано». Проте, на спростування даного твердження представник позивача повідомляє, що відповідно до ч.1 ст.254 ЦПК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідний місяць та число останнього року строку. Окрім того, згідно ч. 2 ст. 255 ЦК України, письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Так, позовну заява відправлено до суду саме 22.06.2018 року, підтвердження чого можна побачити на поштовому конверті, що знаходиться в матеріалах справи, також через офіційний сайт Укрпошти відстежити поштове відправлення, за допомогою ідентифікатора, який також міститься на поштовому конверті. Таким чином представник позивача просить прийняти до розгляду відповідь на відзив та долучити до матеріалів цивільної справи. 21.11.2018 року представник відповідача [PERSON] надав до суду розрахунок суми боргу. В обґрунтування якого зазначив, що до прострочених сум (суми основного боргу - 11700 грн., та суми простроченого процента - 7093,19 грн.), слід застосувати позовну давність, оскільки цей борг виник до 22.06.2015 року (дата підписання договору про відступлення права вимоги), тобто станом на дату подачі позовної заяви до цих сум сплинув 3-х річний строк позовної давності. Таким чином сторона відповідача вважає, що ймовірна заборгованість за позовною заявою складає 39456,39 грн. Окрім того, суму в розмірі 39456,39 грн., та взагалі і заявлену суму 84642,26 грн. позивач не вправі стягувати в судовому порядку, оскільки на дату предявлення позову [PERSON] не надано доказів переходу до позивача права стягнення з неї сум за кредитним договором. Тобто відсутні підстави для предявлення позову. 07.02.2019 року представник позивача надав до суду пояснення в яких зазначив, що боржник який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Таким чином, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обовязку погашення кредиту. Отже, у звязку з невиконанням зобовязань відповідачем по поверненню кредитних коштів, по кредитному договору налічується заборгованість у розмірі 57334,18 грн., а саме: заборгованості за кредитом, яка складає 39456,39 гривень, а також з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, що станом на 21.06.2018 року становить 17877,79 грн. Таким чином представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість по Кредитному договору № R52150307839В від 23.08.2012 року в розмірі 57334,18 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1762,00 грн. Представник позивача\~[PERSON] з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«Довіра та\~гарантія» в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглядати за його відсутністю, заявлені вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволені позову відмовити посилаючись на те що, мають сумніви з приводу того що керівник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» [PERSON] мав право підписувати позовну заяву та довіреності, що підтверджують повноваження представника позивача, оскільки його повноваження ні якими документами не підтверджено. В матеріалах справи є лише витяг з реєстру юридичних осіб з якої вбачається, що [PERSON] є директором ТОВ "ФК "«Довіра та гарантія», інших підтверджуючих документів повноваження [PERSON] позивачем не надано. Також зауважив, що підпис в позовній заяві та в довіреності виданої на ім'я [PERSON] підписи [PERSON] відрізняються. Окрім того, вважає, що позивач не має підстав для стягнення заборгованості за кредитом оскільки [PERSON] уклала договір з ПАТ «ВТБ Банк», який в свою чергу з позовом до суду про стягнення кредитних коштів не звертався. Про заміну кредитора відповідача належним чином повідомлено не було, про що сам позивач зазначає в своїх поясненнях, у зв'язку з чим у позивача відсутні підстави для предявлення позову. Тому вважають, що відповідач може не виконувати свої обов'язки по погашенню кредиту перед новим кредитором Відповідач у судовому засіданні підтримала позицію свого представника та надала аналогічні пояснення. Дослідив подані документи, вислухавши думку відповідача та її представника, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № R52150307839В від 23.08.2012 року у відповідності до якого остання отримала кредит в сумі 72810 гривень зі строком повернення кредитних коштів до 23.08.2017 року із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 17,29% річних, з кінцевим терміном повернення до 23.08.2017 року (а.с. 5 - 10). Відповідно до меморіального ордеру №38376 від 23.08.2012 року [PERSON] отримала від ПАТ «ВТБ Банк» грошові кошти у розмірі 72810,00 грн. призначення платежу: надання кредиту згідно з кредитним договором R52150307839В (а.с.11). Відповідно до п.3.8 Кредитного договору, виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором забезпечується заставою транспортного засобу: автомобіль марки Gelly, модель МК 1.5L, тип легковий сєдан, 2012 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі LB37624S5CL038286, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САО 171815, виданого ВРЕР №1 м.Донецька при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області 22.08.2012 року. Відповідно до ч. 1\~ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526\~ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Згідно з ст.525\~ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем 07.02.2019 року, заборгованість за договором укладеним з відповідачем становить 57334,18 грн., з яких: 39456,39 грн. заборгованість за кредитом, 3551,00 грн. 3% річних від простроченої суми, 14326,79 грн. інфляційне збільшення. Згідно п. 4.10. Кредитного Договору, за наявності прострочення виконання зобовязань Позичальником (Відповідачем) за Договором, розмір платежу збільшується на суму комісійної винагороди, неустойки та інших платежів (якщо такі мають та/або матимуть місце) у т.ч. відшкодування витрат та збитків Банку, повязаних з неналежним виконанням Позичальником умов цього Договору. Відповідно п. 7.1. Кредитного договору, у разі прострочення Позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати Процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами Договору Позичальник зобовязаний сплатити на користь Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожен день прострочи. Згідно п. 5.2.4. Кредитного договору, у випадку порушення Позичальником своїх зобовязань за цим договором Банк має право без отримання додаткової письмової згоди Позичальника за власним вибором здійснити будь-які дії, направлені на виконання зобовязань Позичальника за цим Договором, у тому числі звернути стягнення на заставне майно за Договорами забезпечення у будь-який спосіб та/або одержати відшкодування з майна Позичальника, та/або відповідно до вимог чинного законодавства України та умов договорів забезпечення. Вищезазначені обставини стороною відповідача не оспорюються. 22 червня 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до п. 2.1. якого, Первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору, у порядку та строки, встановлені цим договором (а.с.77-79, 102). Судом встановлено, що договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв не визнано недійсним, що сторонами не спростовується. Окрім того суд не бере до уваги сумніви сторони відповідача щодо повноважень керівника ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" [PERSON], з наступних підстав: Статтею 99 ЦК України закріплено, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Статтею 65 ГК України закріплено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обовязки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами. Отже, в матеріалах справи наявний наказ №12/05-14 від 12 травня 2014 року з якого вбачається, що [PERSON] приступив до виконання обов'язків директора ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" на підставі рішення зафіксованого у протоколі №8/05 загальних зборів учасників ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" від 08 травня 2014 року (а.с. 23). Також до матеріалів справи долучено виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 17.12.2015 року (а.с. 22) та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №1004221996 від 18.07.2018 року (а.с. 74) з яких убачається, що [PERSON] є керівником ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" з 12.05.2014 року. Таким чином, суд доходить висновку про те, що додані документи є належними доказами того, що [PERSON] є керівником ТОВ "ФК "Довіра та гарантія". У свою чергу, він діє від імені підприємства, представляє його інтереси та має право підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи. З [PERSON] приймання-передачі Документації до Договору про відступлення права вимоги за фінансовими кредитами №220615нв від 22 червня 2015 року убачається, що на виконання п.5.2 вищезазначеного договору укладеного між новим кредитором та первісним кредитором, первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв кредитну справу № R52150307839В від 23.08.2012 року [PERSON] (а.с.83-166). З реєстру прав вимоги №1 до Договору про відступлення права вимоги за фінансовими кредитами №220615нв від 22 червня 2015 року (додаток 1 до Договору про відступлення права вимоги) убачається, що станом на 22 червня 2015 року відповідач має загальну суму заборгованості по кредитному договору № R52150307839В від 23.08.2012 року в розмірі 58249,58 грн. (а.с.167-222). Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] не проводила погашення кредитної заборгованості ні ПАТ «ВТБ Банк», ні ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантнія». Таким чином, прийняті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконувала, у зв'язку з чим має заборгованість у розмірі 57334,18 грн. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст.\~509\~ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ст.\~526\~ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У п. 1 ч. 1ст.\~512\~ЦК України зазначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514\~ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.\~516\~ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. У ч. 2 ст.\~517\~ЦК України визначено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа №6-979цс15). Окрім того, на підставі ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст.\~1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, позовні вимоги в частині заборгованості по кредиту нараховані відповідно до умов договору є законними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання є порушенням позичальником своїх зобов'язань. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань «від 17.12.2013 року № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Таким чином, суд доходить висновку про наявність підстав стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором з урахуванням нарахованих відсотків, а також стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних, оскільки зазначені суми нараховані позивачем у відповідності з діючим законодавством та є цілком обґрунтованими. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідачем та уповноваженим представником відповідача не було надано суду жодних доказів того, що заборгованість за кредитним договором № R52150307839В від 23.08.2012 року була погашена, та/або між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та відповідачем був укладений договір про реструктуризацію, тощо. Таким чином, суд, на підставі наявних у справі доказів, дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке: В остаточних\~поясненнях представник\~позивача просить\~ухвалити рішення,\~яким стягнути\~з [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № R52150307839В від 23.08.2012 року в розмірі 57334,18 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1762,00 грн. Зазначені пояснення по суті є заявою про зменшення розміру позовних вимог, оскільки представник позивача уточнює позовні вимоги і просить стягнути з відповідача суму заборгованості, яка є меншою ніж та, що зазначена у первісному позові. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу»(див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom»,заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За договором про надання банківських послуг, яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Судом встановлено, що п. 3.2 Кредитного договору № R52150307839В від 23.08.2012 року, передбачено, що позичальник зобов'язується повернути одержаний кредит згідно з умовами цього Договору не пізніше 23.08.2017 року, а тому строк повернення кредиту в повному обсязі спливає 23.08.2017 року. Фактично, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, початком виникнення якої є 22.06.2015 року. В свою чергу, як вбачається зі штемпелю на конверті, позивач звернувся до суду із позовом 22.06.2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Таким чином, строк позовної давності не сплинув, а дотриманий позивачем при зверненні до суду. Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Отже, з відповідача на користь позивача, також, підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду в сумі 1762,00 грн.

Outcome: approved