Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Севастопольського відділення № 956 публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору про надання відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору недійсними. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 15 жовтня 2007 року між [PERSON] та Севастопольською філією Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (відповідно до статуту товариства правонаступником зазначеного юридичної особи є Севастопольське відділення № 956 публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») у місті Севастополі було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 945/332В (далі - кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору Банк взяв на себе зобов'язання надати Позивачу кредит у загальній сумі до 118 000 (сто вісімнадцять тисяч) доларів США 00 центів зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій у розмірі і у порядку встановлених договором, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 жовтня 2022 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір за умовами якого в іпотеку надано житловий будинок загальною площею 259,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,1192 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, з [PERSON] було укладено договір поруки. Проте, на думку Позивача, вищезазначені договори за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України. Так, Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було замовчано інформацію про покладення всіх валютних ризиків по договору кредитування на позивача призвело до того, що остання допустила помилку при укладенні даного правочину у іноземній валюті, а не в національній, тобто зазначений договір є недійсним в силу ст. 229 ЦК України. Крім того, Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», на думку Позивача, було порушено вимоги ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як ряд умов договору повністю являються несправедливими та суперечать вищезазначеному Закону. При укладенні вищезазначеного договору іпотеки між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та приватним нотаріусом не було отримано дозвіл органу опіки та піклування на укладання договору іпотеки, оскільки Позивач на момент укладання договору іпотеки мала неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] та малолітню дитину [PERSON], [INFO] року. На момент укладення договору іпотеки діти мали право на користування житлом Позивача. Банку було відомо, що позичальниця має дитину від першого шлюбу та другу дитину від другого шлюбу, іншого місця проживання немає, тобто іншим житловим не забезпечена. Не забезпечені житлом були і діти Позивача. Дозволу органу опіки та піклування при укладанні даного договору іпотеки отримано не було. Позивач просив суд визнати недійним договір відновлювальної кредитної лінії № 945/332В 15 жовтня 2007 року укладений між [PERSON] та Севастопольською філією Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» з моменту його заключення; визнати недійсним договір іпотеки № 04/I-770 від 16 жовтня 2007 року заключеного між [PERSON] та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» і посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 5133 та 5134 від 16.10.2007 року з моменту його заключення; зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження записи про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки № 04/I-770 від 16 жовтня 2007 року заключеного між [PERSON] та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», а саме: житловий будинок загальною площею 259,80 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,1192 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути з Відповідачів судовий збір. В судовому засіданні представник Позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представники Відповідачів та треті особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 15 жовтня 2007 року між [PERSON] та Севастопольською філією Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (відповідно до статуту товариства правонаступником зазначеного юридичної особи є Севастопольське відділення № 956 публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») у місті Севастополі було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 945/332В (далі - кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору Банк взяв на себе зобов'язання надати Позивачу кредит у загальній сумі до 118 000 (сто вісімнадцять тисяч) доларів США 00 центів зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій у розмірі і у порядку встановлених договором, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 жовтня 2022 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір за умовами якого в іпотеку надано житловий будинок загальною площею 259,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,1192 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, з [PERSON] було укладено договір поруки. Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п. 1 глави 3 розділу ІІ Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 10 серпня 2005 року за № 281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за кредитними операціями та платежами за цими операціями (проценти, комісійні винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі кредитних договорів і таке інше. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, однак ч. 3 цієї статті встановлює, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пункт "г" ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93 визначає, що використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання особою індивідуальної ліцензії. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 за N 1429/10028, надає право уповноваженим банкам використовувати іноземну валюту як засіб платежу без отримання індивідуальної ліцензії за умови, що банк є ініціатором або отримувачем за валютною операцією. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки мають право на підставі банківської ліцензії здійснювати банківські операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, при цьому ст. 2 цього закону встановлено, що терміни «кошти» у цьому Законі вживається у значенні - «гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент». Даний пункт дозволяє банкам на власний ризик, при наявності ліцензії, проводити операції з кредитування, і не зобов'язує банки брати на себе будь-які ризики пов'язані з цим кредитуванням. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено в судовому засіданні, при укладенні спірного договору [PERSON] були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на невигідних для себе умовах. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання (коливання) курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до п.1, п.2 ч.4 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", положення п.8, п.11, п.13 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. З цих підстав суд не вважає несправедливими по відношенню до позивача, умови оспорюваних кредитних договорів щодо повернення Позичальником кредиту та сплати процентів за його користування у доларах США, якими ризики знецінення національної валюти покладено на позичальника. Більш того, підстави, якими Позивач мотивує свої вимоги про визнання договору про надання відновлювальної кредитної лінії недійсним як основного зобов'язання, на якому ґрунтується договір іпотеки, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, адже аналіз норм Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Цивільного кодексу України та Конституції України, на підставі яких Позивач вважає вищезазначені договору недійсними, проведено поверхнево, оцінка норм в їх сукупності позбавлена логічної послідовності, норми права вирвані з контексту у вигідному Позивачу сенсі. Крім того, звертаючись до суду з вимогою про визнати іпотечного договору недійсним [PERSON] посилається на ст. 8, ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 Сімейного кодексу України, ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх заміняють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Відповідно до ст.177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, видавати письмові зобов'язання від імені дитини, відмовлятися від майнових прав дитини. Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування. Із наведеного вище вбачається, що дозвіл органу опіки та піклування необхідний у випадку, коли батьки (або особи які їх заміняють) вважають за необхідне розпорядитися нерухомим майном, яке повністю або частково належить неповнолітній дитини або яким дитина має право користуватися. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 25.07.2006 року №19-50-556 «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування та піклування» для встановлення факту користування нерухомим майном нотаріуси витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом встановлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органу опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Як вбачається з довідки форми № 3 від 07.11.2013 року за № 1176, наявної в матеріалах цивільної справи, діти Позивача [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] були зареєстровані у спірному домоволодінні лише у 2008 році, тобто вже після укладання оспорюваного Позивачем договору іпотеки від 16.10.2007 року. Таким чином на момент укладання іпотечного договору діти Позивача не мали права користування предметом іпотеки, а також не мали права (повного чи часткового) власності на зазначене житло, тобто не мали жодного майнового права на предмет іпотеки, тому дозвіл органу опіки та піклування при укладенні спірного договору не потрібний. Більш того, відповідно до п. 1.5 вищезазначеного іпотечного договору іпотекодавець свідчить та гарантує, що на момент укладення цього договору: на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, у тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, крім тих, які вказані в цьому договорі; право використання предмета іпотеки не належить малолітнім та/або неповнолітнім особам; предмет іпотеки не перебуває під арештом, забороною відчуження, орендою, заставою, в тому числі податковій заставі; на предмет іпотеки не звернуто стягнення згідно з діючим законодавством України; до нього не пред'явлені позови, пов'язані з вилученням, арештом чи іншим обмеженням використання предмету іпотеки; предмет іпотеки не підлягає вилученню і вільний від будь-яких зобов'язань; іпотекодавець не перебуває у зареєстрованому шлюбі та не проживає однією сім'єю з будь-яким чоловіком без реєстрації шлюбу, в розумінні ст. 74 Сімейного кодексу України. Таким чином, іпотечний договір був укладений з урахуванням волевиявлення [PERSON], оскільки вона була обізнана про умови договору і погодилась з ними, підписуючи вказаний договір на зазначених умовах. Вимоги Позивача про визнання недійсним договору іпотеки з підстав порушення вимог положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» при укладенні сторонами іпотечного договору не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та є недоведеними та необгрунтованими. У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та ст. ст. 3, 15, 16, 526, 533, 627, 629 Цивільного кодексу України, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року № 5, та

Outcome: dismissed