Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до приватного підприємця [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, посилаючись на те, що 27 травня 2013 року нею було укладено договір №ВК-1206 з приватним підприємцем [PERSON] про виготовлення та передачу їй у власність ПВХ конструкцій. За умовами вказаного договору вона повинна була оплатити вартість виробів у сумі 9977,36 грн., а приватний підприємець [PERSON] зобов'язувався після сплати коштів передати [PERSON] ПВХ конструкції протягом 30 днів з дня підписання договору. Позивач не мала необхідної суми, то їй було запропоновано взяти кредит в ПАТ «Акцент банк». 27 травня 2013 року працівником ПАТ «А- Банк» було виготовлено заяву позичальника №АN3ХRG104080029 від імені позивача, яку вона підписала. Відповідно до п. 15 вказаної заяви зазначено, що ця заява разом з запропонованими ПАТ «А-Банк» Умовами та правилами, тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір. У п. 9 заяви вказано, що кредит надається на наступні цілі: оплата товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок приватного підприємця [PERSON] у сумі 9977,36 грн. за вікна з ПВХ. [PERSON] посилається на те, що не укладала з приватним підприємцем [PERSON] договорів про виготовлення конструкцій з ПВХ, а отже кошти [PERSON] було перераховано банком безпідставно. 29 травня 2013 року вона подала банку заяву про відкликання згоди та укладення кредитного договору. Банк звернувся до приватного підприємця [PERSON] з листом про повернення коштів, проте останній коштів не повернув. 29 серпня 2013 року позивач звернулась до приватного підприємця [PERSON] з вимогою про повернення коштів, проте відповіді не отримала. [PERSON] стверджує, що оскільки [PERSON] отримав кошти безпідставно, такі кошти підлягають стягненню з останнього. Відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. [PERSON] просить стягнути з фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] безпідставно отримані кошти у сумі 9977,36 коп. У судовому засіданні [PERSON] у подальшому позовні вимоги збільшила і просила визнати недійсним кредитний договір, укладений між позивачем та публічним акціонерним банком "А-Банк", посилаючись на те, що позивач не укладала з приватним підприємцем [PERSON] договору про виготовлення конструкцій з ПВХ, а отже кошти [PERSON] було перераховано банком безпідставно, договір був укладений між публічним акціонерним банком "А-Банк" та приватним підприємцем [PERSON] При підписанні означеного кредитного договору [PERSON] була впевнена, що кошти будуть перераховані саме приватному підприємцю [PERSON] Перерахування банком коштів приватному підприємцю [PERSON] не відповідає внутрішній волі позивача та не спрямоване на настання наслідків, обумовлених ним і тому згідно вимог ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України слід визнати означений кредитний договір недійсним. [PERSON] також просить зобов'язати приватного підприємця [PERSON] повернути отримані кошти від публічного акціонерного банку "А-Банк"у сумі 9977,36 грн. на рахунок на погашення кредиту за реквізитами: [PERSON] р/р [NUMBER], МФО 307770, ІПН [NUMBER]. У судовому засіданні представник публічного акціонерного банку "Акцент Банк" позов [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору не визнала, посилаючись на те, що 27 травня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «А-БАНК» укладено кредитний договір №АN3ХRG104080029, згідно якого банком було надано [PERSON] строковий кредит у сумі 9977,36 грн. на оплату товару, визначеного у заяві позичальника. Перед укладенням договору сторони погодили усі його істотні умови, обумовлені згодою сторін, прийняті ними. Волевиявлення сторін було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено їх власноручним підписами та печатками. Правочин був спрямований на отримання кредиту та на його погашення, згідно умов даного договору. Безпідставним є посилання [PERSON] на те, що остання на момент підписання кредитного договору була впевнена, що кредитні кошти мають бути перераховані на розрахунковий рахунок приватного підприємця [PERSON], оскільки у заяві позичальника, з якою попередньо ознайомилася і яку підписала позивач, вказано, що кредит видається на оплату/часткову оплату товару шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок приватного підприємця [PERSON] У матеріалах справи наявний договір про співпрацю, укладений 01.01.2013 р. між приватним підприємцем [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON], згідно якого останні розподіляють обов'язки при здійсненні професійної діяльності, а саме приватний підприємець [PERSON] укладає договори з клієнтами, а приватний підприємець [PERSON] займається фінансовою роботою та виконанням замовлень клієнтів. Отже, при укладенні кредитного договору між [PERSON] та ПАТ "А-БАНК" були дотримані усі вимоги ст. 203 Цивільного кодексу України, у тому числі і вимоги ч. 3 та ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: волевиявлення [PERSON] було вільним, що підтверджується її підписом у заяві позичальника, а також правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, а саме правочин був спрямований на придбання товару, вказаного у заяві позичальника за рахунок кредитних коштів. Безпідставним є також посилання [PERSON] на те, що позивач не писала власноручно заяву позичальника, а лише підписала запропонований банком екземпляр. Чинним законодавством не передбачено, що вказана заява обов'язково має бути написана власноручно позичальником. Представник відповідача посилається на те, що безпідставним є посилання [PERSON], що банком було прийнято відкликання згоди на укладення кредитного договору, оскільки прийняття чи неприйняття банком такого відкликання не є підставою для визнання договору недійсним, адже підстави недійсності чітко визначені ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України - недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України і вказана підстава у цій статті не передбачена. Враховуючи викладене, банк просить відмовити у задоволенню позову [PERSON] У судовому засіданні приватний підприємець [PERSON] позов [PERSON] не визнав, посилаючись на те, що ним виконані умови договору, однак позивач відмовилась отримати виготовлені вироби, які відповідають розмірам, що зазначені у замовленні від 26.05.2013 року, яке підписано власноручно [PERSON] У судовому засіданні приватний підприємець [PERSON] посилається на те, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки умови договору були виконані належним чином, виготовлені конструкцій з ПВХ у відповідності до замовлення від 26.05.2013 року, яке підписано власноручно [PERSON] У подальшому позивач вирішила відмовитись від замовлення, оскільки вирішила змінити конструкцію ПВХ. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений строк його виконання. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору відповідно до вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: недотримання наступних умов зміст правочину не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що 27 травня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «А-БАНК» укладено кредитний договір № АN3ХRG104080029, згідно якого банком було надано [PERSON] строковий кредит у сумі 9977,36 грн. на оплату товару, визначеного у заяві позичальника. Перед укладенням договору сторони погодили усі його істотні умови, обумовлені згодою сторін. Волевиявлення сторін було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено їх власноручним підписами та печатками; правочин був спрямований на отримання кредиту та на його погашення, згідно умов даного договору. 27 травня 2013 року [PERSON] було укладено договір №ВК-1206 з приватним підприємцем [PERSON] про виготовлення та передачу їй у власність ПВХ конструкцій. За умовами вказаного договору вона повинна була оплатити вартість виробів у сумі 9977,36 грн., а приватний підприємець [PERSON] зобов'язувався після сплати коштів передати [PERSON] ПВХ конструкції протягом 30 днів з дня підписання договору. У матеріалах справи наявний договір про співпрацю, укладений 01.01.2013 р. між приватним підприємцем [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON], згідно якого останні розподіляють обов'язки при здійсненні професійної діяльності, а саме приватний підприємець [PERSON] укладає договори з клієнтами, а приватний підприємець [PERSON] займається фінансовою роботою та виконанням замовлень клієнтів. Судом встановлено, що 29.05.2013 року оплата замовлення ВК-1206 на ім'я [PERSON] надійшла на рахунок ТОВ "Престиж Групп". Замовлення було виконано ТОВ "Престиж Групп" 11.06.2013 р. і відправлено з заводу на адресу приватного підприємця [PERSON] 15.06.2013 р., що підтверджується письмовим доказом. Суд приходить до висновку, що при укладенні кредитного договору між [PERSON] та ПАТ "А-БАНК" були дотримані усі вимоги ст. 203 Цивільного кодексу України, у тому числі і вимоги ч. 3 та ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: волевиявлення [PERSON] було вільним, що підтверджується її підписом у заяві позичальника, а також правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, а сам правочин був спрямований на придбання товару, вказаного у заяві позичальника за рахунок кредитних коштів. Суд приходить до висновку, що безпідставним є посилання [PERSON] на те, що банком було прийнято відкликання згоди на укладення кредитного договору. Прийняття чи неприйняття банком такого відкликання не є підставою для визнання договору недійсним. Підстави недійсності правочину визначені ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України - недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які визначені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] до приватного підприємця [PERSON] про повернення коштів на рахунок погашення кредиту, до ПАТ "А-БАНК" про визнання кредитного договору недійсним.

Outcome: dismissed