Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

Прокурор керівник Херсонської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] управління Держгеокадастру у Херсонській області в якому з урахуванням уточнення від 21.11.2017 року просив: - визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 08.07.2013 року, укладений між [PERSON] управлінням Держземагентства у Херсонській області та [PERSON], про надання в строкове платне користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, із земель запасу загальною площею 84,4327 га, кадастрові номери земельних ділянок №, № 6510165300:03:001:0098; 6510165300:03:001:0099, які знаходяться на території Антонівської селищної ради Дніпровського району м. Херсона за межами населеного пункту; - повернути земельні ділянки загальною площею 84,4327 га, кадастрові номери земельних ділянок №, № 6510165300:03:001:0098; 6510165300:03:001:0099 до земель запасу державної власності, які розташовані на території Антонівської селищної ради Дніпровського району м. Херсона за межами населеного пункту. Позовні вимоги мотивовано наступним. Підставою для представництва прокуратурою інтересів держави є факт порушення вимог земельного законодавства України в частині невиконання вимог земельного законодавства під час укладення 08.07.2013 договору оренди між ГУ Держземагенства у Херсонській області та [PERSON] В ході опрацювання інформації щодо законності передачі земель сільськогосподарського призначення в оренду, встановлено, що 08.07.2013 року між [PERSON] управлінням Держземагентства у Херсонській області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, за яким орендодавцем передано орендарю земельні ділянки загальною площею 84,4327 га, кадастрові номери земельних ділянок №№ 6510165300:03:001:0099; 6510165300:03:001:0098, які знаходяться на території Антонівської селищної ради Дніпровського району м. Херсона, для ведення фермерського господарства. Згідно пункту 5 вказаного договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проведена. Для визначення розміру земельного податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка. Обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно регульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням з порушенням умов та порядку, передбачених чинним законодавством, дотримання порядку визначення орендної плати відповідно до проведеної нормативної грошової оцінки є чинником економічного регулювання земельних відносин, визначення економічно обґрунтованих надходжень до місцевих бюджетів та можливості подальшої індексації відповідних надходжень, виконання вимог ст.627 Цивільного кодексу України щодо справедливості укладеного договору шляхом забезпечення застосування рівного підходу при визначенні орендної плати незалежно від особи - учасника правовідносин; порушення цього суперечить частині 1 статті 13 ЗУ "Про оцінку земель", частині 1 пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України. Враховуючи викладене, договір оренди земельної ділянки від 08.07.2013 року підлягає визнанню недійсним з підстав недотримання вимог земельного законодавства в момент його укладення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, подала заяву про застосування строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Херсонській області в судовому засіданні проти позову також заперечувала, надала письмові пояснення та просила відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно з ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Судом встановлено, що 08.07.2013 року між [PERSON] управлінням Держземагентства у Херсонській області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, за яким Орендодавцем передано Орендарю земельні ділянки загальною площею 84,4327 га, кадастрові номери земельних ділянок №№ 6510165300:03:001:0099, 6510165300:03:001:0098, які знаходяться на території Антонівської селищної ради Дніпровського району м. Херсона, для ведення фермерського господарства. Відповідно до п. 5 вказаного договору зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проведена. Згідно листа [PERSON] управління Держгеокадастру у Херсонській області про надання інформації від 21.03.2017 року зазначено, що за інформацією Міжрегіонального управління у м. Херсоні та Автономній Республіці Крим [PERSON] управління Держгеокадастру у Херсонській області відповідно до технічної документації по встановленню адміністративних меж Антонівської селищної ради Дніпровського району міста Херсона, яка була розроблена у 1992 році, земельні ділянки площею 46,7481 га та 37,6846 га, які надані в оренду для ведення фермерського господарства [PERSON], знаходяться за межами населених пунктів смт. Антонівка та сел. Молодіжне. Також повідомлено, що нормативна грошова оцінка зазначених земельних ділянок не проводилася. Технічна документація з нормативної грошової оцінки даних земельних ділянок не затверджувалася рішенням Херсонської міської ради і не обліковується у фонді документації із землеустрою. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. За змістом частини першої статті 15 ЗУ "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Орендна плата відповідно до статті 21 ЗУ "Про оренду землі" - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється ЗУ "Про оплату за землю", та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки. Частиною першою пункту 289.1 статті 289 ПК України і частиною першою статті 13 З У "Про оцінку земель" передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 ЗУ "Про оцінку земель") Таким чином, обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися, змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням. Судом встановлено, що при укладенні договору оренди земельної ділянки між [PERSON] управлінням Держземагентства у Херсонській області та [PERSON] нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, не була проведена, тому договір оренди в цій частині суперечить приписам чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною першою ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем обґрунтовані, доведені та підлягають задоволенню. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року №10, якщо з позовом до господарського суду звернувся прокурор, який не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, тобто орган, уповноважений на здійснення відповідних функцій. Водночас, у спорах, у яких прокурор діє як самостійний позивач, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор. Про вказані порушення прокурор дізнався з листа [PERSON] управління Держгеокадастру у Херсонській області від 21.03.2017 № 10-21 -0.10-2354/2- 17 та звернувся до суду 28.03.2017 року, а тому позов подано в межах строку позовної давності.

Outcome: approved