Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду до відповідача з позовною заявою про поділ майна подружжя та визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку. В обґрунтування заявлених вимог вказавши, що позивач перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 08.06.1974 року до 24.11.2010 року. На підставі рішення виконкому Донецької міської ради від 22.12.1993 року № 175 [PERSON] отримав земельну ділянку площею 0,060 га., яка розташована на території Куйбишевського району квартал 567, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 14.01.1994 року. Оскільки земельна ділянка придбана ним під час шлюбу позивач просить застосувавши засади рівності часток подружжя, визнати за нею право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти розгляду справи у відсутності відповідача, та проти винесення заочного рішення. Відповідач до судового засідання не з'явився, хоча і був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, жодних поважних причин своєї неявки до суду не надав, суд ухвалив відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, надані до суду документи та докази в їх сукупності, вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду справи судом установлено, що [PERSON] перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 08 червня 1974 року по 24 листопада 2010 рік, (а.с. 11). На підставі рішення виконкому Донецької міської ради від 22.12.1993 року № 175 [PERSON] безоплатно отримав земельну ділянку площею 600м2 , яка розташована за адресою: [ADDRESS], для індивідуального житлового будівництва та обслуговування будівель та господарських будівель, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 14.01.1994 року, ( а.с. 12). Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма містить в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Статтею 61 СК України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-ІV) було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 09 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-ІV, яким ст. 61 СК України доповнено частиною п'ятою наступного змісті: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. 17 травня 2012 року набрав чинності Закон № 4766- ІV, яким частину першу статті 57 СК України доповнено пунктами 4 і 5, з яких вбачається, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України". Крім цього частину п'яту статті 61 СК України виключили. Пленум Верховного Суду УРСР у своїй постанові від 15 червня 1973 р. "Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР" (в редакції від 24 квітня 1981 р. № 4) роз'яснив, "що відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, сертифікати, а також вклади, внесені в ощадні каси та інші кредитні установи, та паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативах, цільові внески в садівницькі товариства, страхова або викупна сума і страхові внески, що їх одержав або вправі одержати страхувальник за договорами особистого страхування, які оплачувались за рахунок спільних коштів подружжя, та викупна сума, що належала б йому в разі дострокового розірвання договору змішаного страхування життя на час припинення шлюбних відносин, і належні подружжю грошові суми та майно за іншими зобов'язальними правовідносинами". Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення права власності відповідача на земельну ділянку, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Так, судом встановлено, що [PERSON] безоплатно отримав в приватну власність земельну ділянку у 1994 році, використавши своє право громадянина на приватизацію, у зв'язку з чим спірна земельна ділянка не є майно, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними. Відповідно зі статтею 16 Закону України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Таким чином, правовідносини подружжя [PERSON] та [PERSON] щодо спірної земельної ділянки виникли у 1994 році, а тому регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Доводи позивача на те, що спірна земельна ділянка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є хибними, не ґрунтуються на законі та спростовуються доводами викладеними судом в рішенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed