Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свій позов мотивує тим, що на підставі договору дарування, є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . З 2000 року з її згоди у вищеназваній квартирі зареєструвалися і почали мешкати її донька - [PERSON] та її чоловік - [PERSON] . У 2015 році донька із зятем за власним бажанням вирішили виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації і з того часу жодного разу не поверталися до свого місця реєстрації. Наразі донька фактично припинила шлюбні відносини з [PERSON] та продовжує мешкати у Російській Федерації у м. Обнінськ. Де тепер мешкає [PERSON] , та які є засоби зв`язку із ним їй не відомо, оскільки донька не підтримує з ним спілкування. Натомість, наявність зареєстрованих відповідачів позбавляє її вільного права розпорядитися своєю квартиру, а також вимушує нести додаткові витрати на її утримання, сплату комунальних послуг тощо. Посилаючись на викладене, позивачка просить визнати відповідачів такими. що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористалися. Документів, що підтверджують поважність причин їх відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивачки, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Згідно копії договору дарування квартири від 09.08.2000 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . (а.с.10). Право власності на вказаний будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 12.05.2021 року за № 41981610, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.12). Згідно довідки № 011 від 20.05.2021 року, виданої головою правління ОСББ "Анютіни Глазкі", [PERSON] , [INFO] (донька власника квартири) та [PERSON] , [INFO] (чоловік дочки) зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.11), але останняі роки не проживають. Згідно копії акту про підтвердження факту не проживання осіб в житловому приміщенні від 20.05.2020 року, складеного депутатом Очаківської міської ради [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але фактично не проживають за вказаною адресою. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що він є головою ОСББ "Анютіни Глазкі" з 2012 року. Дійсно відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з 2015 року виїхали на заробітки та фактично за вказаною адресою не проживають. Позивачка є власницею зазначеної квартири, здійснює оплату комунальних послуг. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім ї. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена Верховним Судом України у постановах від 30 червня 2015 року № 21-1438а15 та від 1 березня 2016 року № 21-5446а15 (825/1335/13-а). Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до частини 1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або його членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Даний строк може бути продовженим наймодавцем, а в разі спору судом, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, зважаючи встановлені вище обставини, суд вважає, що право відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користування житлом за адресою: [ADDRESS] , виникло на підставі закону як у членів сім`ї власника цього житла - [PERSON] . Судом не встановлено обставин, які б вказували на те, що відповідачі у житлі за вищевказаною адресою відсутні з поважних причин. Згідно ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі не проживають у вищевказаній квартирі. Стаття 72 ЖК України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Оскільки, судом не встановлені обставини, що зумовлюють продовження строку збереження жилого приміщення за відповідачами, то суд приходить до висновку, що їх слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що вимоги позивачки про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved