Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користування власністю шляхом виселення та зобовязання не чинити перешкоди. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалася на те, що їй на підставі договору дарування від 13.11.2010 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], належить квартира [ADDRESS]. В даній квартирі по теперішній час проживають відповідачі, які ніколи не були членами родини позивача, не вели спільне господарство та не приймали участі у її придбанні. В квартиру по вул. Передовій, 673/5 відповідачі заселилися у 2007 році зі згоди колишнього власника брата позивачки [PERSON], за умови проживання до 2010 року, тобто до моменту укладання договору дарування. Незважаючи на це, до теперішнього часу відповідачі не виселилися з квартири та чинять позивачці перешкоди у користуванні власністю, у зв'язку з чим позивачка просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю - квартирою №5 будинку №673 по вулиці Передовій у м.Дніпропетровську шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з вказаної квартири, та зобов'язати їх не чинити перешкоди позивачці у вільному користуванні та розпорядженні даним житловим приміщення, а також стягнути на її користь судові витрати. [PERSON], діючи також в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], звернулася до суду із зустрічним так із окремим позовом, який розглядався в іншому провадженні, до [PERSON] та [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську рада, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Дніпропетровській області та Приватний нотаріус Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], про визнання договору дарування недійсним. Ухвалою суду від 02.04.2015 року (а.с.109), вказані позови об'єднані в одне провадження. В уточненій позовній заяві, викладеній в останній редакції, з самостійними позовними вимогами разом з [PERSON] звернулася також її донька [PERSON], оскільки на час розгляду справи вона досягла повноліття. В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачі [PERSON] та [PERSON] посилалися на те, що 13.11.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири №5 у житловому будинку №673 по вулиці Передовій у м.Дніпропетровську, який був нотаріально посвідчений нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON]. За умовами вказаного договору дарувальник свідчить, що особи, які проживають і зареєстровані в квартирі на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири в строки, встановлені цим договором; сторони договору стверджують, що права малолітніх, непрацездатних та інших осіб при укладенні цього договору не порушені. Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки договір дарування на момент укладення порушує права та інтереси [PERSON] та неповнолітньої на той час [PERSON]. З 1994 року [PERSON] та [PERSON] об'єднались для спільної діяльності, покращення матеріального становища та ведення спільного господарства, у зв'язку з чим почали проживати однією сім'єю, вести спільне господарство, побут, бюджет та розподіляли між собою обов'язки в сім'ї. Вони спільно піклувались про побудову спільних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За час спільного проживання та діяльності у них народилась донька [PERSON], [INFO]. З 1994 року по 1998 рік [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі матері позивачки за адресою: [ADDRESS], де [PERSON] також був зареєстрований з 07.10.1997 року по 04.06.1998 року. Після народження доньки [PERSON] та [PERSON] вирішили за спільно зароблені кошти придбати житло для спільного проживання їх сім'ї. Незважаючи на спільну діяльність, коштів на придбання житла не вистачало, у зв'язку із чим [PERSON] позичила 29.05.1998 року у [PERSON] 2 000 дол. США для купівлі квартири, що в еквіваленті становило 4100 грн., які особисто повернула тільки у 2011 році. 02.06.1998 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] придбали на сумісні кошти квартиру [ADDRESS], яка є їх спільною сумісною власністю. За домовленістю між сторонами спірна квартира була оформлена на [PERSON], який і займався її реєстрацією. Позивачка посилалася на те, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 26.12.2013 року майно набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між: собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету). Враховуючи, що витрати на придбання квартири [PERSON] та [PERSON] були понесені порівну по 2 000 дол. США, тому кожному з них належить по 1/2 частині спірної квартири. Таким чином, при посвідченні 13.11.2010 року договору дарування від між [PERSON] та [PERSON] нотаріусом було порушено п.434 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" (у редакції на момент вчинення Договору дарування), яка зазначає, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлюючий документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Згода на укладення таких правочинів повинна бути посвідчена нотаріально. Позивачка [PERSON], яка є донькою [PERSON] та [PERSON], в позові зазначила, що вона також постійно проживала та проживає в даній квартирі, відвідувала дошкільну групу навчально-виховного об'єднання №117 з 1999 року по 2003 рік, була зарахована до 1 класу 01.09.2003 року вказаного закладу, де закінчила одинадцять класів, а також знаходилась на обліку у дільничного педіатра з 1998 року за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Передова, 673/5. Ч.2 cт. 64 ЖК України зазначає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти, тому [PERSON], як дитина власника квартири, має право на користування спірною квартирою, тому договір дарування порушує її право на користування житлом. Окрім цього, [PERSON] та [PERSON], уклавши договір дарування без попередньої згоди органів опіки та піклування, у зв'язку з чим порушили ст.6 ЦК України, ч.2 cт.177 СК України та ст.12 Закону "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей". З посиланням на дані обставини позивачі за зустрічним позовом просила суд встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з листопада 1994 року по січень 2010 року та визнати їх членами однієї сім'ї; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру №5 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Передова, буд. №673, по 1/2 частині кожному; договір дарування квартири від 13 листопада 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] визнати недійсним із застосуванням правових наслідків недійсного правочину; виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про [PERSON], як власника квартири [ADDRESS]; виключити з Державного реєстру правочинів запис №4207435 про договір дарування від 13.11.2010 року. Позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково зазначивши, що вона неодноразово зверталася до [PERSON] та [PERSON] з приводу звільнення займаного ними житлового приміщення, однак вони відмовилися виселитися. У зв'язку з тим, що вона, як власник квартири, не надавала згоду на їх вселення в спірну квартиру, відповідачі не є членами її сім'ї та будь-яких договорів з ними не укладалося, тому просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю та виселити їх з квартири. В зустрічних позовних вимогах просила відмовити, оскільки її брат [PERSON] ніколи не проживав однією сім'єю з [PERSON], не мав спільного бюджету та не вів спільного господарства. Представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав, в зустрічному позові просив відмовити та застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки про укладання договору купівлі-продажу [PERSON] було відомо з часу його укладання, про що вона особисто зазначила в позовній заяві. Позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] зустрічний позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити та надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. У позовних вимогах [PERSON] просили відмовити, оскільки договір дарування є недійсним та порушує їх права. Їх представники [PERSON] та [PERSON] просили зустрічний позов задовольнити, [PERSON] у позові відмовити. Відповідач [PERSON] проти зустрічного позову заперечував та зазначив, що він придбав квартиру [ADDRESS] за свої особисті кошти, отримані від продажу спадкового майна, оскільки після розлучення з колишньою дружиною не мав свого особистого житла. [PERSON] раніше ніколи не претендувала на дане житлове приміщення, оскільки будь-яких домовленостей про створення спільної сумісної власності між ними не було, грошей на придбання квартири вона ніяких не надавала. Про отримання нею в борг від [PERSON] 2\~000 доларів США йому раніше не було відомо, своєї згоди на отримання вказаних грошей він не надавав та їх від [PERSON] не отримував. Також вказав, що однією сім'єю з [PERSON] він не проживав, дійсно вони підтримували стосунки, але це була не сім'я, він постійно перебував у відрядженнях, додому приїздив рідко, тому дозволив проживати їм у спірній квартирі. Його представник [PERSON] в зустрічних позовних вимогах [PERSON] та [PERSON] просила відмовити. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську ради просив вирішити спарву на підсаві наявних у спар вів доказів, оскільки на теперішній час [PERSON] є повнолітньою. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Третя особа Приватний нотаріус Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] просив розглянути справу у його відсутності, про що надав письмову заяву. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] задовольнити частково, а [PERSON] та [PERSON] в зустрічному позові відмовити з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.1998 року належала квартира [ADDRESS] (а.с.74). Починаючи з 1996 року [PERSON] проживав разом з [PERSON] та у них народилася донька [PERSON], [INFO]. Після придбання вказаної квартири [PERSON] заселився в дане житлове приміщення разом з [PERSON] та їх спільною малолітньою дитиною, які у спірній квартирі ніколи зареєстрованими не були, однак проживають по теперішній час. У 2010 році [PERSON] переїхав на інше місце проживання та 13.11.2010 року уклав з [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений Приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] (а.с.8). Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивачка, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї [PERSON], своїми діями порушують законні права позивачки в частині вільного володіння, розпорядження та користування своїм майном, проживають у належній їй квартирі без будь-яких правових підстав та реєстрації, жодних договорів на їх проживання сторони не укладали, тому суд вважає [PERSON] усунути перешкоди у користуванні власністю та виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] стосовно придбання квартири [ADDRESS] за їх спільні кошти, визнання квартири їх спільною сумісною власністю та визнання за кожним із них права власності по 1/2 частині квартири, то суд вважає в даних вимогах відмовити через їх недоведеність. Так, в судовому засіданні відповідачем [PERSON] було зазначено, що спірна квартира була придбана за особисті кошти, отримані ним від продажу спадкової квартири по пр-кту [PERSON] у м.Дніпропетровську, що також підтвердила свідок [PERSON], яка є його колишньою дружиною. Факт продажу [PERSON] спадкового майна та сплату саме цих коштів за квартиру не спростовувала також і сама позивачка [PERSON], однак наполягала, що другу частину коштів внесла вона. Надана розписка, начебто про позичання [PERSON] коштів у сумі 2\~000 доларів США у [PERSON] для придбання квартири, та які вона особисто повернула тільки у 2011 році, не доводять її домовленості з [PERSON] про створення спільної сумісної власності, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували згоду [PERSON] на отримання грошей у борг саме для купівлі квартири, або на отримання ним цих коштів від [PERSON] для укладання договору купівлі-продажу та передачі їх продавцеві, суду не надано. У судовому засіданні не знайшов свого підтвердження і факт домовленості між сторонами [PERSON] та [PERSON] на створення спільного майна, оскільки починаючи з 1998 року [PERSON] не вчинила жодних правових дій, як власник квартири, направлених на реалізацію свого права, не зареєструвалася в даній квартирі, не зареєструвала за даною адресою свою на той час малолітню дитину, не ставила перед [PERSON] питання щодо визнання за нею права власності на частину квартири, незважаючи на те, що відповідач в спірній квартирі не проживає з 2010 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] ніколи не укладався. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача відносяться дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім'ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з наймачем та ведуть спільне господарство. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час придбання майна, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Зібраними у справі доказами не знайшла свого підтвердження та обставина, що нерухоме майно - квартира [ADDRESS], придбана внаслідок спільної праці членів сімї: [PERSON] та [PERSON]. Пояснення свідків стосовно їх спільного проживання та народження спільної дитини не є доказом придбання майна внаслідок їх спільної праці. Окрім цього, як з позовної заяви, так і з пояснень позивачки [PERSON] вбачається, що про укладання договору купівлі-продажу спірної квартири лише покупцем [PERSON] їй було відомо на час придбання квартири, вимог про поновлення строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду вона не ставила, поважних причин пропущення вказаного строку не зазначила. Що стосується позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини в період з 1994 року, то дані вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з їх безпідставністю, оскільки вимогами чинного на той час КпШС України та ст.273 ЦПК України не передбачено встановлення даного факту у судовому порядку. Заселення та проживання [PERSON] разом з донькою [PERSON] в спірній квартир не свідчить про те, що дана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Таким чином, при посвідченні 13.11.2010 року договору дарування від між [PERSON] та [PERSON] нотаріусом жодним чином не було порушено п.434 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" (у редакції на момент вчинення Договору дарування), яка зазначає, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не підтверджують будь-яких обставин, за яких була придбана спірна квартира та не підтверджують факту її придбання за спільні кошти та для спільного проживання [PERSON] та [PERSON]. Посилання позивачів на недійсність договору дарування у зв'язку з відсутністю на відчуження даної квартири згоди органу опіки та піклування, також є безпідставними, оскільки малолітня на той час дитина [PERSON], [INFO], не була співвласником спірної квартири та не була зареєстрована в ній, у зв'язку з чим згода органу опіки та піклування для укладання договору дарування не потребувалась. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Аналогічні вимоги зазначені і в правовій позиції, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, де вказано, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, частини першої статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Враховуючи вищевикладене, суд вважає відмовити в зустрічних позовних вимогах про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з листопада 1994 року по січень 2010 року та визнання їх членами однієї сім'і; визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру №5 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Передова, буд. №673, по 1/2 частині кожному; визнання недійсним із застосуванням правових наслідків недійсного правочину договору дарування квартири від 13 листопада 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Позовні вимоги про виключення з Державного реєстру прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про [PERSON], як власника квартири [ADDRESS] та виключення з Державного реєстру правочинів запис №4207435 про договір дарування від 13.11.2010 року, також задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість та безпідставність. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 121 гривню 80 копійок судових витрат та по 1500,00 гривень витрат на правову допомогу.

Outcome: partial