Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

06 листопада 2014 року ТОВ "Сумитеплоенерго" звернулось до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовувало тими, що надає відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Користуючись наданими послугами, відповідач своєчасно не проводить їх оплату, в звязку з чим за період з 01 червня 2010 року по 30 червня 2014 року утворилась заборгованість за надані послуги Уточнивши розмір суми заборгованості, ТОВ "Сумитеплоенерго" просило стягнути з відповідача 6065 грн. 43 коп., при цьому посилалось на те, що 18 липня 2014 року зверталось до суду із заявою про видачу відповідного наказу. Проте за заявою відповідача судовий наказ був скасований. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням колегії суддів апеляційного суду Сумської області від 08 липня 2015 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» 1498,99 грн. заборгованості за надані послуги з гарячого водопостачання за період з 01 серпня 2011 року по 30 червня 2014 року. в задоволенні в іншій частині позову ТОВ «Сумитеплоенерго» відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 грудня 2015 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 квітня 2015 року та апеляційного суду Сумської області від 08 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справа неодноразово слухалась, відкладалась за клопотаннями відповідача, який заперечував проти позову, а також провадження у справі зупинялось до розгляду іншої адміністративної справи за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Сумської міської ради про скасування рішень в частині встановлення двохставкового тарифу для населення. В судовому засіданні 02 березня 2017 року представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання 02 березня 2017 року не зявився, причини неявки не повідомив. У своїх запереченнях на заявлений у справі позов [PERSON] неодноразово посилався на те, що позивач за певний період пропустив позовну давність для захисту у судовому порядку свого права та на незаконність тарифів, за якими нараховувалась плата за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання (а.с. 47 т. 1). Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням. Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований та фактично проживає у [INFO]. (а.с.21 том № 2). Власником вказаної квартири є [PERSON], який в даній квартирі не зареєстрований (а.с.10,20 том № 2 ). Оскільки відповідач фактично проживав у спірний період з 01 червня 2010 року по 30 червня 2014 року в квартирі [ADDRESS] та користувався наданими послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання, то відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», він як споживач зобовязаний оплачувати ці житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом. Відповідач не довів того факту, що він не споживав і не користувався наданими йому послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Раніше, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2011 року вже стягувалась з [PERSON]В на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з 1 липня 2007 року по 31 травня 2009 року в сумі 2 282,55 грн.; заборгованість за надані послуги з гарячого водопостачання за період з 1 червня 2009 року по 31травня 2010 року в сумі 376,53 грн. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» заборгованість за надані послуги з опалення за період з 1 червня 2009 року по 31 травня 2010 року в сумі 872,15 грн. (а.с.113, 122-123 том 1) Відповідач [PERSON] виконав дане рішення суду добровільно шляхом укладення угоди про реструктуризацію боргу (а.с.116 том 1), тобто відповідач погоджувався з тим, що він фактично споживав і користувався наданими послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання. У липні 2014 року ТОВ «Сумитеплоенерго» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 1 червня 2010 року по 30 червня 2014 року. 23 липня 2014 року Зарічний районний суд м. Суми видав відповідний наказ, який ухвалою цього ж суду від 18 серпня 2014 року за заявою [PERSON] був скасований. Після скасування судового наказу, ТОВ «Сумитеплоенерго» звернулось до [PERSON] з відповідним позовом, який розглядається у даній справі. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що 20 квітня 2011 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Сумитеплоенерго» з заявою про реструктуризацію боргу, стягнутого рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 лютого 2011 року. 5 травня 2011 року між ТОВ «Сумитеплоенерго» та [PERSON] був укладений договір про реструктуризацію заборгованості в загальній сумі 3531,23 грн., стягнутої з нього зазначеним вище рішенням суду. Умовами договору про реструктуризацію заборгованості сторони досягли істотних умов виконання рішення суду, а саме: перший внесок становить 531,23 грн., залишок суми 3 000 грн. сплачується в готівковій формі в указаний строк та у визначеній сумі з травня 2011 року по квітень 2012 року щомісячно по 250 грн. ( а. с. 118 том № 1). Як вбачається з оборотної відомості, [PERSON] на виконання умов угоди про реструктуризацію, сплатив у травні 2011 року 781,23 грн., в подальшому з червня 2011 року по лютий 2012 року сплачував по 250 грн. щомісячно, і у квітні 2012 року сплатив 500 грн. (а.с. 169-171). Сума вказаних платежів становить 3531,23 грн., тобто зазначені сплати це виконання умови угоди про реструктуризацію, а не оплата поточних платежів за період з травня 2011 року по квітень 2012 року. Тобто, з матеріалів справи вбачається, що поточні платежі за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з червня 2010 року по червень 2014 року відповідач не сплачував. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу України. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Як передбачено ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.35 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, факт ненадання послуг, надання їх не в повному обсязі підлягає встановленню шляхом здійснення перевірки кількісних та/або якісних показників наданих послуг, за результатами якої складається відповідний акт-претензія. Рішенням Сумської міської ради від 03 серпня 2005 року № 1338-МР "Про передачу в оренду цілісного майнового комплексу по виробництву, транспортуванню теплової та електричної енергії" цілісний майновий комплекс по виробництву, транспортуванню теплової та електричної енергії, який належить територіальній громаді міста Суми, було передано в оренду ТОВ "Сумитеплоенерго" строком на 10 років (а.с.14). Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 27 грудня 2005 року № 720 "Про визначення виробників послуг і виконавців послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в м. Суми" з 01 жовтня 2005 року ТОВ "Сумитеплоенерго" визнано виробником і виконавцем послуги по м. Суми з теплопостачання і гарячого водопостачання (а.с.15 т. 1 ). На підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради від 20 травня 2011 року № 322 "Про визначення виробників та виконавців послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в м. Суми" виробником та виконавцем послуг в м. Суми з централізованого опалення та постачання гарячої води було визначено ТОВ "Сумитеплоенерго" (а.с.16 т. 1). Доводи відповідача про те, що двоставкові тарифи на послуги, за якими йому нарахована заборгованість, є незаконними суд не приймає до уваги, оскільки це питання неодноразово було предметом розгляду інших судових справ, рішення за якими набрали законної сили (а.с. 96-100, 249-250 том 1, а.с. 1-3 том 2). Посилання відповідача на рішення Антимонопольного комітету України від 27 листопада 2013 року, яким зобовязано ТОВ «Сумитеплоенерго» привести вартість послуг з централізованого опалення до економічно обґрунтованого рівня та подати на затвердження уповноваженому органу у двомісячний строк з дня одержання рішення, суд не приймає до уваги з тих підстав, що зазначене рішення Антимонопольного комітету було оскаржено товариством «Сумитеплоенерго» до Сумського окружного адміністративного суду, і постановою суду від 18.03.2014 року позов було задоволено частково, та визнано протиправними і скасовано пункти 2,3, 4 рішення тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 27.11.2013 року. Вказана постанова суду була залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014 року (а.с.206-209, а.с.210-212 том 1). Таким чином, рішення тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 27.11.2013 року, фактично набрало чинності в тій частині, яка не була скасована судом, лише 18.06.2014 року. Після набрання чинності рішенням тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України ТОВ «Сумитеплоенерго» виконало вимоги цього рішення в тій частині, що не була скасована судом та в червні 2014 рок виконало новий розрахунок економічно обґрунтованого тарифу на послуги з централізованого опалення для населення. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 13.06.2014 року № 664 розмір тарифу на послуги з централізованого опалення ТОВ «Сумитеплоенерго» приведено до економічно обґрунтованого рівня: -для абонентів житлових будівників з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії 423,78 грн./Гкал (з податком на додану вартість); -для абонентів житлових будівників без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії 11,73 грн. за 1 кв.м за місяць протягом опалювального періоду (з податком на додану вартість); Згідно з рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 830 від 28.12.2010 року, розмір тарифу становив: -для абонентів житлових будівників з приладами обліку теплової енергії 194,53 грн./Гкал (з ПДВ); -для абонентів житлових будівників без приладів обліку теплової енергії 5,31 грн. за 1 кв.м (з ПДВ; -абонентська плата 0,89 грн. з ПДВ за 1 кв.м (з ПДВ). Тобто, вбачається, що відсутні підстави для проведення перерахунку тарифів до червня 2014 року. Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов'язаний укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є заборгованість не лише з отримання [PERSON] послуг з гарячого водопостачання, а і з надання послуг з централізованого опалення. Тому, приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] хоча і не є власником квартири, але фактично є споживачем наданих послуг, і користувався ними у спірний період, то відповідно до ст. 68 ЖК України, ст. ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», він зобовязаний оплачувати спожиті послуги. На вказану обставину також звернув увагу у своїй ухвалі від 23.09.2015 року і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який зазначив, що апеляційний суд всупереч встановленим обставинам та зазначеним вимогам закону необґрунтовано звільнив [PERSON] від сплати заборгованості за послуги з централізованого опалення (а.с.85 том 2). Під час розгляду даної цивільної справи [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності (а.с. 47 том №1). Відповідно до ч. 1 ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.ч. 3, 4 та 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачаться з матеріалів справи, позов подано до суду 06 листопада 2014 року тобто після спливу трьох років з початку періоду, за який позивач просить стягнути борг. Разом з тим, вбачається, що спочатку 18.07.2014 року ТОВ «Сумитеплоенерго» звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу з [PERSON] за період з 01.06.2010 року по 30.06.2014 року, тобто за цей же період. 23.07.2014 року судом видано судовий наказ. Але ухвалою суду від 18.08.2014 року вказаний судовий наказ скасовано (а.с.6 том 1). Видача судового наказу перериває строк позовної давності, однак суд враховує ту обставину, що і сама заява про видачу судового наказу була подана ТОВ «Сумитеплоенерго» про стягнення боргу за такий період, по якому вже частково сплив загальний трирічний строк позовної давності, оскільки у липні 2014 року ТОВ «Сумитеплоенерго» звернулось із вимогою про стягнення боргу за період починаючи з 01.06.2010 року. Суд вважає, що заява [PERSON] про застосування позовної давності підлягає задоволенню, оскільки ТОВ «Сумитеплоенерго» не надало доказів, які б свідчили про наявність поважних причин пропущення товариством позовної давності за період 01.06.2010 р. по 31.07.2011 р. При цьому доводи [PERSON] про те, що названі послуги за період з 01 серпня 2011 року по 30 червня 2014 року були ним сплачені у 2011-2012 роках, - спростовані матеріалами справи, як вже встановлено раніше, [PERSON] Таким чином, суму боргу в межах позовної давності необхідно нараховувати з 01.08.2011 року (враховуючи подачу заяви про видачу судового наказу) і по 30.06.2014 року. Тому суд бере до уваги розрахунок Згідно розрахунку, наданого позивачем (а.с.145 том №1), та вважає необхідним стягнути заборгованість з відповідача за період з 01.08.2011 року і по 30.06.2014 року, що становить: за послуги гарячого водопостачання 1498,99 грн. за послуги централізованого опалення 1992,48 грн. за абонентську плату 959,20 грн. А всього суму заборгованості 4450,67 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в звязку з частковим задоволення позовних вимог (позов задоволено на 73,4 %), з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно задоволеним вимогам у сумі 178,80 грн. (що становить 73,4% від сплаченого судового збору 243,6 грн.).

Outcome: partial