Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на той факт, що він, користуючись послугою АТ «[PERSON] Аваль» Угода № РСУ2-985580 від 28.04.2015 року, 10.11.2015 року використовуючи банківську картку № 4188 3700 2214 2635 для отримання коштів - заробітної платні, які йому перераховує Херсонський обласний учбовий комбінат УДП «Укрінтеравтосервс» де він працює викладачем, втратив свої кошти з наступних обставин. Так, після подання ним оголошення в системі «Інтернет» щодо продажу належного йому приймача 10.11.2015 року, йому зателефонувала невідома особа покупець, якому позивач повідомив номер своєї платіжної картки, а після, користуючись банкоматом «Приватбанку», за вказівкою зазначеного покупця виконував дії із своєю платіжною карткою, набираючи на клавіатурі банкомату продиктовані покупцем цифри, одночасно повідомляючи його про свої дії, назвавши при цьому ПІН-код до своєї платіжної картки, в результаті чого з рахунку позивача було перераховано на рахунок невідомої особи кошти в сумі 1313,00 грн. Після цього позивач звернувся до відділення Приватбанку, де йому запропонували звертатися до поліції і до банку Аваль. Позивач одразу протягом 5 хвилин звернувся до відділення банку Аваль за адресою вул. Перекопська 161і просив здійснити перевірку стану карткового рахунку за № 521, контакт - центру банку відповіли, що позивач перерахував належні йому гроші на іншій рахунок, позивач попросив скасувати переказ коштів з його картки так як це його помилкова операція та попросив повідомити куди пішли його гроші на який рахунок, але йому відмовили посилаючись на банківську таємницю, пропонували заблокувати картку, відповіли, що неможна нічого подіяти пропонували іншу картку інші послуги банку та звертатися до міліції. Відповідною заявою протягом ще 10 хвилин позивач звернувся до Дніпровського відділення поліції м. Херсона, після позивачу повідомили що слідчий йому зателефонує. 13.11.2015 року позивач звернувся до банку «Аваль» з відповідною письмовою заявою і просив повернути помилково зараховані на невідомий йому рахунок його кошти та надати витяг про рух коштів для поліції. Банк знову йому відмовив. При зверненні позивача до банку, на його думку, банк був зобов'язаний діяти на його користь але не на користь неналежного отримувача позивача коштів, та відповідно до п. 1 ст. 62 Закону «Про банки та банківську діяльність» на його письмовий запит, або з письмового дозволу банк був зобов'язаний розкрити банківську таємницю. Позивач вважає, що його права в будь-якому разі порушеними, він як споживач послуг банка АТ «[PERSON] Аваль» відповідно п. 5 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» мав право, але не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації про рух коштів. На підставі викладеного просить суд зобов'язати ПАТ КБ "ПриватБанк" запровадити програму для користування послугами банкоматів яка повинна містити попередження про перерахунок коштів з рахунка на іншій рахунок, повинно бути попередження про згоду власника рахунку на перерахунок коштів з його рахунку на іншій рахунок, та зобов'язати ПАТ «[PERSON] Аваль» повернути платіж - грошові кошти, зараховані на рахунок телефонного шахрая за номером [NUMBER], належні [PERSON] кошти у сумі 1313,00 грн. Позивач у судовому засіданні збільшив позовні вимоги та просив суду зобов'язати ПАТ «[PERSON] Аваль» відшкодувати майнову шкоду, а саме повернути платіж - грошові кошти, зараховані на рахунок телефонного шахрая за № [NUMBER], належні [PERSON] кошти у сумі 1313,00грн, зобов'язати ПАТ КБ "ПриватБанк" примусово виконати обов'язок в натурі, а саме: запровадити програму для користування послугами банкоматів, яка повинна містить попередження про перерахунок коштів з рахунка на іншій рахунок, повинна бути попередження про згоду власника рахунку на перерахунок коштів з його рахунку на іншій рахунок та визнати за ним права на відшкодування моральної шкоди, завданої йому ПАТ «[PERSON] Аваль» внаслідок неналежної якості обслуговування, а саме: ненадання [PERSON], клієнту банку необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформацію про рух коштів інформації кому, куди, на який рахунок були помилково перераховані належні [PERSON] кошти, для повідомлення до поліції за для викриття шахрая - особи соціально небезпечної. Представник ПАТ «[PERSON] Аваль» у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість. Представник ПАТ КБ "Приватбанк" у судове засідання не зявився, на адресу суду надав письмову заяву, згідно якої заперечив проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість та просив суд в його задоволені відмовити з підстав, викладених у заяві та розглянути справу за його відсутності. Представники третіх осіб в судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання повідомлено належним чином, причину неявки суду не повідомлено. Вислухавши позивача, представника ПАТ «[PERSON] Аваль», допитавши в якості свідка [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є не обґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав: Щодо позовних вимог в частині зобовязання ПАТ «[PERSON] Аваль» повернути платіж, грошові кошти у сумі 1313,00грн. на рахунок [PERSON], суд зазначає наступне: З пояснень позивача та матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON], користуючись послугою АТ «[PERSON] Аваль» Угода № РСУ2-985580 від 28.04.2015 року, 10.11.2015 року, використовуючи банківську картку № 4188 3700 2214 2635 для отримання коштів - заробітної платні, які йому перераховує Херсонський обласний учбовий комбінат УДП «Укрінтеравтосервс», де він працює викладачем, після подання ним оголошення в системі «Інтернет» щодо продажу належного йому приймача 10.11.2015 року, йому зателефонувала невідома особа покупець, якому позивач повідомив номер своєї платіжної картки, а після, користуючись банкоматом «Приватбанку», за вказівкою зазначеного покупця виконував дії із своєю платіжною карткою, набираючи на клавіатурі банкомату продиктовані покупцем цифри, одночасно повідомляючи його про свої дії, назвавши при цьому ПІН-код до своєї платіжної картки, в результаті чого з рахунку позивача було перераховано на рахунок невідомої особи кошти в сумі 1313,00 грн. Після чого позивач звернувся до відділення ПАТ «[PERSON] Аваль» з вимогою скасувати операцію та повернути кошти, проте йому було відмовлено. З матеріалів справи судом встановлено, що 28.04.2015 року ПАТ «[PERSON] Аваль» з позивачем укладена Угода №DV2-985580, відповідно до якої банк взяв на себе зобов'язання з надання позивачу, як клієнту банку, послуги з відкриття та обслуговування поточних (карткових) рахунків, розрахунково - касового обслуговування рахунків, випуску та обслуговування платіжних карток, приймання вкладів, послуги в системі «[PERSON] Онлайн», інформаційні послуги. В рамках зазначеної Угоди банком з позивачем 28.04.2015 року підписана двостороння заява про відкриття та ведення Карткового рахунку, згідно якої банк відкрив Картковий рахунок № 262562090/[NUMBER] в національній валюті України - гривні на ім'я Клієнта, випустив та надав Клієнту платіжну картку, а також зобов'язався забезпечувати проведення розрахунків за операціями, здійсненими з використанням платіжної картки або її реквізитів відповідно до Платіжних систем. Правил та Тарифів на ведення та обслуговування Карткових рахунків фізичних осіб. Відповідно до п. 1.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 р. N 22, банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-нравових актів. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. Згідно до ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено обов'язок банків ідентифікувати та верифікувати клієнтів відповідно до вимог законодавства України. Засобами дистанційної ідентифікації клієнта у разі використання ним платіжної картки (що передбачені в договорі між банком та клієнтом), є особистий ПІН-код, як сукупність цифрових компонентів, який банк надає клієнту після укладення договору. За правилами ч. 5 п. 1.19. Інструкції № 22 платники й отримувачі коштів здійснюють контроль за своєчасним проведенням розрахунків та розглядають претензії, що виникли, без участі банку. Таким чином, виходячи з вищезазначених положень нормативних документів та обставин перерахування позивачем грошових коштів, які викладені у його позовній заяві та пояснень як у якості позивача, так і свідка, суд приходить до висновку про те, що АТ «[PERSON] Аваль», як банк платника, виконував розпорядження клієнта [PERSON] відповідно до укладеної з ним угоди РDV2-985580 від 28.04.2015 року та не завдавав шкоди позивачу, так як не мав права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд. З даних підстав у задоволенні позовних вимог в частині зобовязання ПАТ «[PERSON] Аваль» повернути платіж, грошові кошти у сумі 1313,00грн, на рахунок [PERSON], слід відмовити у звязку з їх необґрунтованістю. Щодо позовних вимог [PERSON] до ПАТ «[PERSON] Аваль» про надання інформації про особу, на рахунок якої він перерахував грошові кошти в сумі 1313,00 грн., суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно ст. 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта, тобто відомості про клієнта визначаються його банківською таємницею. Статтею 2 Закону про банки визначено, що клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Відповідно до ст. 60 Закону про банки інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Окрім того, банківською таємницею, зокрема, є і відомості про банківські рахунки клієнтів, і операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди. Згідно ч. 1 ст. 62 Закону про банки інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу власника такої інформації або за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 61 Закону про банки, банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю. Крім того відповідно до п. 3.1. Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 267 від 14.07.2006 року, передбачено, що письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю або з його письмового дозволу, банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі. При цьому, як це і вказано у вищезазначених Правилах № 267, письмовий запит або письмовий дозвіл повинен надати власник такої інформації - клієнт Банку і саме Банку клієнт надає такий письмовий запит або дозвіл на розкриття його банківської таємниці та в зазначеному у запиті/дозволі обсязі. Поряд з цим, згідно ч. 4 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банку забороняється надавати інформацію про клієнтів іншого банку, навіть якщо їх імена зазначені у документах, угодах та операціях клієнта. З даних підстав на думку суду за відсутності письмового дозволу, передбаченого п. 3.1. Правил № 267, та за наявності обставин, визначених у ч. 4 ст. 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у банка на усне звернення позивача були відсутні правові підстави для надання йому інформації, яка містить банківську таємницю, у звязку з чим у задоволені цієї частини позовних вимог слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права на відшкодування відповідачем ПАТ «[PERSON] Аваль» моральної шкоди, суд зазначає наступне: Згідно до п.1-6 ч.1 ст. 4. Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою;належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановленою частиною другою цієї статті. Згідно до п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», із наступними змінами роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте AT «[PERSON] Аваль», як банк платника, виконував розпорядження клієнта [PERSON] відповідно до укладеної з ним Угоди № PDV2-985580 від 28.04.2015 року, та не завдавав, на думку суду, шкоди позивачу, так як не мав права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд, в зв'язку з чим дана вимога позивача є незаконною, тобто не відповідає вимогам закону, а саме п.5 ч.1 ст. 4. Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 1167 ЦК України. З даних підстав так як в діях АТ «[PERSON] Аваль» відсутній склад цивільного правопорушення та позивач не надав суду докази, підтверджуючі спричинення йому моральної шкоди відповідачем, правові підстави для застосування до АТ «[PERSON] Аваль» такої міри відповідальності, як відшкодування моральної шкоди відсутні,у звязку з чим у задоволені позовних [PERSON] в цій частині слід відмовити за необґрунтованістю. Щодо частини позовних вимог позивача про зобов'язати ПАТ КБ "ПриватБанк" примусово виконати обов'язок в натурі, а саме: запровадити програму для користування послугами банкоматів яка повинна містить попередження про перерахунок коштів з рахунка на іншій рахунок, повинна бути попередження про згоду власника рахунку на перерахунок коштів з його рахунку на іншій рахунок, суд зазначає наступне: Відповідно до змісту ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦК України судовому захисту підлягають порушені, невизначені або оспорюванні права, свободи чи інтереси. Проте позивачем не надано доказів того, що його права, як держателя картки, були порушені, не визнані або кимось оспорені. Позивачем не надано суду доказів, які б могли підтвердити вчинення операції про переказ коштів та будь-яких інших доказів про існування коштів на рахунках позивача, не додано жодного доказу, що платіж, на який посилається позивач, було вчинено проти його волі і йому не було відомо, що він перераховує кошти. Згідно із п.8 розділу VІ постанови правління НБУ від 05.11.2014 року № 705 «Про затвердження положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» передбачає обов'язок емітента відновити залишок на рахунку клієнта лише у випадку здійснення помилкового або неналежного переказу, тобто відповідно до п. 1.24. ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у випадках наявності вини банку або ініціатора переказу у здійсненні платежу. Пункт 9 розділу VI Положення звільняє користувача платіжного засобу від відповідальності за здійснення платіжних операцій, лише у випадку коли електронний платіжний засіб було використано без електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача. Одночасно п. 5 розділу VI Положення покладає на користувача обов'язок контролювати рух коштів за своїм рахунком, а п. 6 розділу VI Положення розмежовує ризик та відповідальність користувача за збитки від здійснення операцій моментом повідомлення користувачем банку про втрату електронного платіжного засобу. Таким чином вбачається , що позивач добровільно з власної ініціативи здійснив переказ коштів на рахунок іншої особи про,що його було попереджено на екрані банкомату, у звязку з чим позовні вимоги до ПАТ КБ «ПриватБанк» є безпідставними та необґрунтовані та такими, що не підлягають задоволенню. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] посилався на ті ж обставини і докази, які зазначені в позові, проте суд відноситься до них критично та прийняти до уваги їх не може, оскільки вони були спростовані дослідженими в судовому засіданні сукупністю доказів по справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України на сторони покладається обов'язок з доведення тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог заперечень. Докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях. \~ Однак, як вбачається з наведеного, в порушення вказаних вимог процесуального закону позивачем, не доведено тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. За вказаних обставин, суд доходить висновку, що відповідачі по справі діяли в рамках закону та не порушували права позивача, тому позовні вимоги до них є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed