Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Звернувшись до суду через свого представника із позовом до військової частини [NUMBER] та квартирно-експлуатаційного відділу м.Біла Церква МО України, [PERSON] посилається на те, що являється офіцером запасу ЗС України, учасником антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей. Військову службу в період з 27.07.1999 по 22.08.2014 проходив у військовій частині [NUMBER] у [ADDRESS] , де був забезпечений службовим житлом, а саме квартирою [ADDRESS] , що доводиться витягом з протоколу № 128\~від 02.03.2009 та ордером на житлове приміщення серія ОЖ № 000011 від 08 грудня 2011. Зазначає, що у серпні 2014 він вимушено, а саме на виконання наказу № ПЗНГШ № 279 від 22.08.2014, виїхав до нового місця служби в м. Ніжин (в/ч [NUMBER] ). При цьому у вказаній квартирі залишилася проживати його сім`я, так як за новим місцем служби не було можливості забезпечити його службовим житлом. У вересні 2017 він звільнився з лав ЗС України у зв`язку з закінченням строку контракту та за вислугою років вийшов на пенсію. 15.09.2017 у звязку із звільненням з лав ЗС України у зв`язку із закінченням строку контракту він був виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, зарахований до військового оперативного резерву першої черги на посаду начальника відділу зберігання і направлений для зарахування на військовий облік до Таращанського РВК Київської області. 21.08.2018 року був узятий на облік до Рокитнянського РВК Київської області. Повернувшись 19.05.2018 року близько 19.00 години у вказану службову квартиру у в/ч [NUMBER] , що в с.Ольшаниця, він виявив відсутність в ній свого власного майна (меблі, одяг, побутова техніка та ін.). Зателефонувавши своїй колишній дружині [PERSON] , шлюб з якою розірваний 02.01.2018 року, він з`ясував, що вказівку на звільнення цього житла та прибирання особистих речей дав командир військової частини [NUMBER] полковник [PERSON] .. Після цього було викликано наряд поліції та зафіксовано дану подію. Також був присутній командир військової частини [NUMBER] полковник [PERSON] від якого він особисто дізнався, що його виселено з житлового приміщення без надання іншого, оскільки ним втрачено зв`язок з Міністерством оборони України. Наразі, документального підтвердження такої обставини останній не надав. Здавати та залишати квартиру [ADDRESS] він відмовився, так як іншого житла Міністерство оборони України йому не надало. За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження, що доводиться витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 42018111190000096 та повідомленням про початок досудового розслідування. На даний час він ніде не зареєстрований та фактично проживає у вказаній квартирі, оскільки іншого місця для проживання він не має. Із відповіді в/ч [NUMBER] від 06.06.2018 за № 1538 на його скаргу він дізнався, що 02.09.2014 року він був виключений із списків частини загальної черги по в/ч [NUMBER] . Натомість, його не було попереджено про те, що він буде виключений із списків частини загальної черги по в/ч [NUMBER] , не надано рішення житлової комісії про виключення його із списків загальної черги частини і він взагалі не повідомлявся попередньо про рогляд такого питання. Відповідно до вказаної відповіді 18.05.2018 його колишня дружина після зняття з реєстрації у квартирі [ADDRESS] здала останню по акту комісії військової частини [NUMBER] с.Ольшаниця. Ввважає, що такі дії вчинено неправомірно, так як колишня дружина [PERSON] не мала права здавати квартиру, оскільки ордер на житлове приміщення отримував він, і саме він мав здавати квартиру комісії військової частини [NUMBER] с.Ольшаниця. Просив: визнати дії військової частини [NUMBER] с.Ольшаниця Рокитнянського району Київської області щодо виселення [PERSON] протиправними; зобовязати квартирно-експлуатаційний відділ м.Біла Церква забезпечити [PERSON] жилим приміщенням для постійного проживання; на разі відсутності житла в резерві, компенсувати грошовою компенсацією за належне йому для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встанволених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. До початку розгляду справи по суті суд за заявою представника позивача (а.с. 144) залишив без розгляду позовні вимоги до квартирно-експлуатаційного відділу м.Біла Церква (а.с. 146-147) та залишив без задоволення заяву представника позивача про зміну предмету та підстави позову (а.с. 138). Таким чином, до вирішення судом залишилася бути позовна вимога [PERSON] до в/ч [NUMBER] про визнання дій військової частини [NUMBER] с.Ольшаниця Рокитнянського району Київської області щодо його виселення протиправними. Як на правову підставу такої своєї позовної вимоги позивач посилається на положення Конституції України, ст.ст. 31, 38, 71, 109, 125 Житлового кодексу Української РСР, Наказу Міністра оборони України №20 від 03.02.1995 "Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України", Наказу Міністра оборони України від 30.11.2011 № 737 "Про затвердження Інструкції про організацію забезепчення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями", Закону України "Про військовий обовязок і військову службу". У судовому засіданні представник позивача позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити, вважаючи незаконними дії відповідача по виселенню позивача із квартири [ADDRESS] . Представник відповідача позов не визнав за викладених у відзиві на позов обставин і підстав та просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши отримиані у справі письмові докази, матеріали кримінального провадження № 42018111190000096, відомості щодо якого внесено до ЄРДР 30.05.2018 за ст.356 КК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~ Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;\~ чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;\~ які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;\~ яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;\~ чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;\~ як розподілити між сторонами судові витрати;\~ чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;\~ чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що в період з 27.07.1999 по 22.08.2014 позивач проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] у [ADDRESS] , де був забезпечений без зняття з квартирного обліку (із списків загальної черги по в/ч [NUMBER] ) службовим житлом на сімю з трьох чоловік (він, дружина [PERSON] та син [PERSON] ), а саме квартирою [ADDRESS] і що у свою чергу доводиться витягом з протоколу № 128\~від 02.03.2009 та ордером на житлове приміщення серія ОЖ № 000011 від 08 грудня 2011 (а.с. 12). Відповідно до наказу ПЗНГШ № 279 від 22.08.2014 позивач був переведений для подальшого проходження військової служби до в/ч [NUMBER] м.Ніжин Чернігівської області. Дружина та син залишилися проживати у квартирі [ADDRESS] і питання про вивільнення ними вказаної квартири не порушувалося відповідно до рішення Міністра оборони України від 22.09.2015 № 303/4/16/1905 стосовно тимчасового призупинення претензійно-позовної роботи щодо вивільнення службових житлових приміщень сімями військовослужбовців, які перемішені для проходження служби до інших гарнізонів Збройних Сил України та утримують службове житло за попереднім місцем служби, до завершення антитерористичної операції. У звязку із вказаною обставиною рішенням Житлової комісії в/ч [NUMBER] від 02.09.2014 (а.с. 44) позивача було виключено із спиків загальної черги по військовій частині [NUMBER] складом сімї в кількості трьох осіб. При цьому позивачу було видано 25.11.2014 за № 55 довідку форми 3 про перебування на квартирному обліку з 01.07.2004 по 02.09.2014 та забезпечення службово квартирою (а.с. 16-18). Саме остання стала підставою для взяття його на квартирний облік за новим місцем служби з 01.07.2004, після того як він особисто 11.02.2014 знявся у Ольшаницькій сільській раді Рокитнянського району Київської області з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] та зареєстрував своє місце проживання у [ADDRESS] , де йому було надано житло у гуртожитку (а.с. 16, 47-50). Наказом командира в/ч [NUMBER] від 15.09.2017 № 202 у звязку із закінченням строку контракту позивач був звільнений з військової служби та направлений для зарахування на військовий облік до Таращанського РВК Київської області (а.с. 13). На разі, матеріали справи доказів такої обставини не містять. На проживання до спірної квартири позивач не повертався та до 16.08.2018 був зареєстрований в [ADDRESS] . Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 02.01.2018 у цивільній справі за позовом [PERSON] шлюб позивача було розірвано. 18.05.2018 колишня дружина позивача [PERSON] залишила зі своїм сином місце проживання у квартирі [ADDRESS] , знялася з реєстрації в ній і узвязку з відсутністю інших квартиронаймачів здала останню в/ч [NUMBER] і про що свідчить Акт прийому-передачі від 18.05.2018 (а.с. 45). 19.05.2018 позивач заселився всупереч волі командування військової частини [NUMBER] до квартири [ADDRESS] , яка має статус службового житла і де проживає до цього часу і що вбачається із листа за підписом т.в.о. командира в/ч [NUMBER] підполковника [PERSON] Томашевського від 21.05.2018 № 1941, що міститься на арк. 39 матеріалів кримінального провадження № 42018111190000096, відомості щодо якого внесено до ЄРДР 30.05.2018 за ст. 356 КК України, та що підтверджує сама сторона позивача у позовній заяві. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.55 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що\~кожна сторона повинна довести\~обставини,\~які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням\~особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. Судом встановлено, що між сторонами спору склалися житлові правовідносини, які мають регулюватися положеннями ЖК Української РСР, Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МО України від 30.11.2011 № 737, зареєстрованої у МЮ України 10.01.2012 за № 24/20337. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положення ст.109 ЖК Української РСР передбачають, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Положення пункту 3.18 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МО України від 30.11.2011 № 737, зареєстрованої у МЮ України 10.01.2012 за № 24/20337, містять аналогічні приписи, а саме, що виселення здійснюється в судовому порядку за позовом командування військової частини та КЕВ (КЕЧ) району, на обліку в яких перебуває службове жиле приміщення. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування\~(ч.1\~ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6\~ ст.81 ЦПК) . При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Згідно з ч. 2\~ ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст.43 ЦПК України \~\~обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що позивачем в порушення ст.81 ЦПК України \~не надано належних та допустимих доказів того, що з боку відповідача мали місце дії по переміщенню із квартири [ADDRESS] особистого майна позивача і що таким чином фактично відповідачем було вчинено дії по виселенню позивача із вказаної квартири. Доводи позивача про те, що відразу після звільнення зі служби він повернувся на проживання до квартири [ADDRESS] та проживав в ній разом зі своєю сімєю до 18.05.2018, свого підтвердження належними та допустимим доказами у судовому засіданні не знайшли. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і доводи позивача в тім, що за вказівкою командира в/ч [NUMBER] полковника [PERSON] було вивезено із квартири [ADDRESS] його особисті речі і що останні взагалі перебували там як такі. Таким чином, оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з огляду на викладені правові підстави,\~ суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] не грунтується отриманих у справі доказах та законі. Позов таким чином задоволенню не підлягає. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, та відповідно до якої у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04, § 58, від 10 лютого 2010 року). Понесені стороною позивача судові витрати у справі у звязку із відмовою у позові відшкодуванню у відповідності до положень ст.141 ЦПК України не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed