Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом , який уточнила 28.05.2015р., до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення суми депозитного вкладу 8\~186, 80 долл США, нарахованих процентів та стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що між нею та відповідачем 15.01.2015 року був укладений договір-заява №328823/118418/5-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік», згідно якого вона внесла на рахунок відповідача грошові кошти у сумі 8168,80 дол. США строком на 5 місяців на вкладний рахунок №2630.0.031838.001 зі сплатою 13 % річних на вказану суму, а відповідач зобовязався після закінчення строку повернути суму вкладу та нараховані відсотки. Вона звернулась до банку з заявою про дострокове повернення вкладу .Однак, відповідач свої зобовязання щодо повернення вкладу не виконав, суму вкладу не повернув в повному обсязі, безпідставно продовжує до цього часу користуватись її коштами. У судове засідання позивачка не зявилась, але її представник [PERSON] (діє на підставі довіреності від 17.04.2015 року) надала заяву про розгляд справи за її відсутністю та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку позивачки, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що 15.01.2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений договір-заява №328823/118418/5-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік», згідно якого вона внесла грошові кошти у сумі 8168,80 дол. США строком на 5 місяців на вкладний рахунок №2630.0.031838.001 зі сплатою 13 % річних на вказану суму, а відповідач зобовязався після закінчення строку повернути суму вкладу та нараховані відсотки. Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Вимога позивачки про стягнення коштів ґрунтується на двосторонньому правочині договорі банківського вкладу, вчиненого у письмовій формі. Предметом договору про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» №328823/118418/5-15 від 15.01.2015 року в сумі 8186,80 дол. США та повернути вкладнику суму вкладу (на його першу вимогу). А ні договором, а ні законодавством підстав неповернення вкладу у вказаному випадку не передбачено. Зобов'язальні відносини, як і інші цивільні правовідносини, виникають з обставин, передбачених законом як юридичні факти. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. У відповідності до положень ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За приписами ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність"). Крім того судом встановлено, що 26.02.2015р., 17.03.2015р. року позивачка зверталась до відповідача з заявами про дострокове повернення коштів(а.с.7,8). Однак, відповідач свої зобовязання по поверненню коштів не виконав. Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. На момент розгляду справи строк дії вказаного договору закінчився 15 червня 2015р., проте до цього часу вклад позивачу не повернуто. Зважаючи на викладені обставини, беручи до уваги те, що відповідач у встановлені в Договорі строки не виконав свої зобов'язання щодо виплати по закінченню дії Договору суми банківського вкладу, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивачки щодо стягнення суми вкладу, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходив з наступного. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках,передбачених статтями 7, 440 ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів" чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з Договору банківського вкладу та регулюються параграфом 3\~глави 71 ЦК України, а зазначеними нормами Закону відшкодування моральної шкоди не передбачено. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу у суммі 5000 грн., то суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки в підтвердження надання вказаних послуг суду не надано документ, підтверджуючий сплату цих коштів, документ щодо юридичної освіти, та розрахунок згідно чинного законодавства. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У звязку з несплатою позивачкою судового збору на підставі п. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України вирішив стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1718,63 грн.(171\~862,78:100%). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial