Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

І. Суть спору 27.08.2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ДП "Шахта №9" Нововолинська" про стягнення належних йому сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивує тим, що з 14.04.2003 року працював у ДП «Шахта №9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля», а 20.10.2020 року був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням адміністрацією законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, згідно ст.38 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку. При звільненні з роботи підприємство повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі, яка станом на день звернення до суду складає 35 727,86 грн. Оскільки ДП «Шахта №9 «Нововолинська» на момент звільнення не провело з ним повного розрахунку, тому за його підрахунками сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку при звільненні складає 154 461,26 грн. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача в свою користь 35 727,80 грн. вихідної допомоги при звільненні та 154 461,26 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.10.2020 по 27.08.2021 включно, а також судові витрати по справі. ІІ. Позиція учасників справи В судове засідання позивач не з`явився. Будь-яких заяв та клопотань від нього не находило. 03 грудня 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача ДП "Шахта №9" Нововолинська" у судове засідання не з`явився. У матеріалах справи міститься відзив в.о. директора ДП "Волиньвугілля" Юрківа В.П. та додаткові пояснення, згідно яких просив розгляд справи проводити без участі представника відповідача та відмовити у задоволенні позову із врахуванням підстав, зазначених у відзиві та поясненнях. Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказав, що позивач був звільнений 21.10.2020 року з підприємства за ч.3 ст.38 КЗпП України і лише через десять місяців він звернувся із позовом про стягнення середнього заробітку. Крім того, на його думку, стягнення з підприємства в користь позивача середнього заробітку у розмірі зазначеному позивачем, не відповідає засадам розумності, справедливості та пропорційності, втрачає свій компенсаційний характер і є не що інше як каральна санкція. Вказує, що сума розрахована позивачем, більш ніж у десять разів перевищує розмір фактично невиплаченої позивачу вихідної допомоги, а співмірною із загальною сумою невиплачених розрахункових сум при звільненні є сума, розрахована відповідачем, яка складає 35 724,57 грн. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15. Одночасно, [PERSON] подав до суду письмове клопотання про застосування строків позовної давності, вважаючи, що тримісячний строк звернення слід рахувати саме з моменту звільнення працівника [PERSON] (а.с.22-24). Окрім того, відповідач вважає, що заявлена позивачем вартість витрат на правничу доповогу в сумі 3 500,00 грн є неспівмірною із складністю справи та виконаних представником позивача робіт, а тому просить її зменшити. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 31.08.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 24.09.2021 року ДП «Шахта №9 «Нововолинська» подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності. 11.10.2021 року ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області суду цивільну справу передано на розгляд Іваничівського районного суду Волинської області за підсудністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Іваничівського районного суду Волинської області від 08.11.2021 року головуючим суддею у зазначеній справі визначено суддю Федечко М.О. Ухвалою 09.11.2021 року прийнято до провадження цивільну справу № 165/1124/21. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 17.11.2021 року. 17.11.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 03.12.2021 року від предтавника позивача надійшло копотання про уточнення позовних вимог та додаткові пояснення. 07.12.2021 року від відповідача надійшли пояснення по справі. 07.12.2021 року в судове засідання сторони та учасники справи не з`явилися. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Обставини справи, встановлені судом Згідно з копією трудової книжки позивача (а.с.9-11) [PERSON] працював у ВП "Шахта №9" Нововолинська" ДП "Волиньвугілля" з 14.04.2003 року по 20.10.2020 року та був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю з виплатою вихідної допомоги при звільненні (ч.3 ст.38 КЗпП). Згідно довідки ДП "Шахта № 9" Нововолинська" № 109 від 02.07.2021 середньоденний заробіток позивача становив 496,66 грн. (а.с.8), а згідно довідки ДП "Шахта №9" Нововолинська" № 106 від 02.08.2021 року станом на 02.08.2021 року за підприємством рахується заборгованість по виплаті [PERSON] компенсацій за молоко у розмірі 1 588,25 грн, лікарняних - 4 883,85 грн та вихідної допомоги в сумі 29 255,76 грн, в сукупності 35 727,86 грн. (а.с. 7). V. Застосоване судом законодавство Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. ЦПК України встановлено, що: -відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); -суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); -обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); -доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); -належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); -згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. -у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. -статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. -відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). -відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. До такого висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 05.12.2018 року у справі № 134/1781/16-ц, провадження № 61-23397св18. Щодо заявлених представником відповідача строків позовної давності, суд звертає увагу на те, що у резолютивній частині Рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи вищевикладені роз`яснення Верховного суду, строк позовної давності в спірних правовідносин слід вираховувати саме з дня повного розрахунку (що не був здійснений відповідачем), а не з дня звільнення працівника, як помилково вважає представник відповідача. Оскільки судом встановлено, що з позивачем не проведений розрахунок у повному обсязі, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду ще не розпочався, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що позивачем пропущений строк звернення з позовом до суду. По суті заявлених вимог позивача слід зазначити, що згідно зі ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Враховуючи те, що позивачу у жовтні 2020 року було нараховано лікарняні, компенсацію за молоко та вихідну допомогу у розмірі 35 727,86 грн у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, однак така сума відповідачем позивачу не виплачена, суд вважає, що існують обґрунтовані підстави для стягнення такої з відповідача на користь позивача. Окрім того, згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Згідно із п.8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньоденної заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Позивачем невірно проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки він розрахований шляхом множення середньоденного заробітку позивача на кількість календарних днів затримки розрахунку, а не кількість робочих днів. Нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд провадить шляхом множення середньоденного заробітку, який дорівнює 496,66 грн. на число робочих днів за час затримки розрахунку - 214 днів за період з 21.10.2020 року (наступний день після звільнення) по 27.08.2021 року (день звернення до суду). Таким чином, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні [PERSON] складає: 496,66 грн. х 213 днів = 105 788,58 грн. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1)розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2)період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3)ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4)інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року). При вирішенні спору між сторонами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд враховує, що позивач звернувся до суду з вимогою про виплату середнього заробітку лише через десять місяців після звільнення з підприємства, а середній заробіток за підрахунком суду становить 105 788,58 грн., що значно перевищує розмір належних позивачу сум та невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, а також те, що відповідач заборгував позивачу станом на 27.08.2021 року вихідну допомогу, лікарняні та компенсації за молоко, в сукупності 35 727,86 грн., однак ці суми виключають заробітну плату за фактично відпрацьовану роботу на підприємстві. За встановлених обставин, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на переконання суду, не відповідає вимогам розумності, справедливості та пропорційності. З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці при виплаті належних звільненому працівникові сум, суд дійшов висновку, що конкретні обставини справи дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] до 35 000 грн., оскільки саме тоді будуть враховані та дотримані інтереси обох сторін: працівника, який звільнився за власним бажанням, оскільки власник не виконував законодавство про працю та роботодавця, який є господарюючим суб`єктом, фінансування якого здійснюється з рахунок Державного бюджету в розмірах обмежених законом. VII. Розподіл судових витрат між сторонами Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вимог п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» позивачу необхідно було сплатити 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить (35 727,86+154 461,26 = 190 189,12) /100 = 1 901,89 грн. Хоча, згідно квитанції від 26.08.2021 року, позивачем фактично сплачено 2 270 грн судового збору, тому таку ж суму позивач просить стягнути з відповідача, однак при розподілі судових витрат суд виходить саме з суми 1 901,89 грн, яка складає 1 відсоток ціни даного позову та підлягала оплаті позивачем за майнові вимоги. Відтак, у зв`язку із частковим задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 707,28 грн. Решту судового збору в розмірі 1 194,61 грн. слід залишити за позивачем. При поданні позову, представник позивача [PERSON] також просила стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3 500 гривень. Суд вважає необхідним зазначити, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, згідно ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (частина третя статті 137 ЦПК України). Частиною четвертою, п`ятою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 8 статті 141 ЦПК України). 22.04.2021 року між адвокатом Назарук Ю.В. та Вітичуком Е.В. було укладено Договір про надання правничої допомоги (а.с.12-13). Згідно п. 3 вказаного договору, сторони погодили, що за надання адвокатом допомоги за цим договором, клієнт зобов`язаний виплатити адвокату гонорар винагороду) та оплатити актичні витрати, необхідні для виконання цого договору в розмірі та на умовах, визначених в додатку до цього договору (а.с.12-13). Статтею 30 Закону № 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» v. Ukraine» («Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України) від 23 січня 2014 року в § 268 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19). Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. У розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, який визначений відповідно до умов Договору про надання правничої допомоги від 22.04.2021 року (а.с.14) зазначено, що адвокатом надано правничу допомогу наступного характеру: - вивчення законодавтва, що регулює спірні правовідносини та судової практики вартістю 300 гривень; - надання консультації вартітю 300 гривень; - складання позовної заяви про стягнення боргу по вихідні допомозі та заробітній платі вартістю 2 700 гривень; - виготовлення копій документів вартістю 200 гривень. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 30 від 27.08.2021 року адвокатом Назарук Ю.В. на підставі договору про надання правничої допомоги прийнято від [PERSON] 3 500 гривень (а.с.15). Стосовно доказів оплати послуг адвоката, суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року в справі № 280/2635/20 вказав, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. У поданих 07.12.2021 року поясненнях, представник відповідача вказав, що заявлена позивачем вартість витрат на правничу допомогу в сумі 3 500 грн є неспівмірною зі складністю справи та виконаних робіт, а тому просить таку зменшити. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Згідно ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Будь-яких доказів чи належного обґрунтування доводів неспівмірності понесених позивачем витрат, відповідачем суду не надано. Відтак, підстави для зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги відсутні, а клопотання відповідача задоволенню не підлягає у зв`язку із безпідставністю. Разом з тим, з огляду на часткове задоволення позовусуд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою адвоката пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1 301,59 гривень.

Outcome: partial