Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

22.12.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Публічного акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" за участю третьої особи: начальника філії "Чуднівський райавтодор" ДП "Житомирський облавтодор" ПАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" [PERSON] про визнання наказів незаконними, визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача зробив заяву про залишення без розгляду позову в частині вимог про визнання наказу філії "Чуднівський райавтодор" № 25 від 12 листопада 2015 року незаконним та внесення змін до цього наказу в частині формулювання назви посади "провідний механік" замість "механік", оскільки відповідачем було добровільно виконано ці вимоги шляхом видання наказу від 28 січня 2016 року "Про внесення змін до наказу №25 від 12.11.2015 року ...". В іншій частині позовних вимог представник позивача позов підтримав повністю, просив їх задовольнити. Представник відповідача та третя особа в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача та третьої особи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами\~Кодексу законів про працю України. Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до частин першої та третьої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач [PERSON] 26.11.2015 року подав начальнику філії "Чуднівський райавтодор" [PERSON] заяву, в якій просив звільнити його з роботи за частиною 3 статті 38 КЗпП України у звязку з порушенням адміністрацією норм трудового законодавства, а саме невиплати місячної заробітної плати за рішенням суду (а.с. 36). Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 04.11.2015 року у цивільній справі №294/687/15-ц було встановлено, що відповідачем було порушено законодавство про працю та 23.04.2015 року було незаконно звільнено позивача із займаної посади. Вказаним рішенням було поновлено позивача на роботі та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14999,16 грн. та моральну шкоду у розмірі 500,00 грн. (а.с. 4-5). Не зважаючи на те, що вказане рішення підлягало негайному виконанню в частині виплати заробітку в межах суми платежу за один місяць, відповідачем судове рішення виконано не було і на час розгляду даної справи відповідачем не надано суду доказів протилежного. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Крім того, як було встановлено судом із пояснень обох сторін, відповідач не виплачував заробітну плату позивачу протягом пяти місяців, що передували його незаконному звільненню у квітні 2015 року. Згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України суд визнаю вказану обставину такою, що не підлягає доказуванню, оскільки і позивач і відповідач даний факт визнали у судовому засіданні. Отже, суд приходить до висновку про неодноразові грубі порушення адміністрацією відповідача вимог законодавства про працю, що надавало позивачеві право вимагати розірвання трудового договору із зазначенням формулювання підстави його звільнення саме згідно із положеннями ч.3 ст.38 КЗпП України. Тому позов у цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд вважає необхідним додатково зазначити, що відповідно до частин першої та другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Отже, відповідач не вправі був звільняти позивача на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України до спливу двохтижневого строку з дня подання працівником заяви про звільнення. Крім того, вказана заява позивача не містила жодної із підстав неможливості продовження роботи, перелік яких визначений ч.1 ст.38 КЗпП України. Натомість у заяві позивача про звільнення було чітко вказано підставу розірвання трудового договору «порушення адміністрацією норм трудового законодавства», що є окремою та самостійною підставою розірвання трудового договору згідно ч.3 ст.388 КЗпП України. Тому наказ відповідача №26 від 27.11.2015 року про звільнення [PERSON] на підставі статті 38 КЗпП України (без зазначення частини даної статті) суд визнає незаконним. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутній спір з приводу дати звільнення позивача. Представник позивача підтвердив, що звільнення позивача на наступний день після подання ним заяви про звільнення повністю відповідає інтересам позивача, вказана обставина ним не оспорюється. Тому суд приходить до висновку, що у правовідносинах між сторонами не відбулось порушення вимог ч.3 ст.38 КЗпП України в частині закріплення права працівника на розірвання трудового договору у визначений ним строк. Щодо вимог позивача про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, передбаченого ст.44 КЗпП України, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Отже, звільнення з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України надає позивачу право на отримання від відповідача вихідної допомоги. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в цій частині з наступних підстав. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 при незаконному звільненні працівника, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн. моральної шкоди. Судові витрати суд розподіляє згідно вимог статті 88 ЦПК України. На підставі наведеного вище та

Outcome: partial