Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення в дохід обласного бюджету витрат в сумі 1076,52 грн., понесених КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» на лікування потерпілого від злочину. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області від 09.07.2018 [PERSON] визнано винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн., із позбавленням права керування транспортним засобом. Відповідно до п «г» ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році» звільнено [PERSON] від призначеного покарання. Згідно довідки КПП «Чернігівська обласна лікарня» № 05-02/48 від 14.05.2019 потерпілий від злочину [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматолого-ортопедичному відділенні КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» із 11.05.2016 по 17.05.2016 (6 ліжко/днів) і вартість за його лікування становить 1 076 грн. 52 коп. На даний час [PERSON] витрати закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] не відшкодовані, а тому підлягають стягненню в судовому порядку. КНП «Чернігівська обласна лікарня» ЧОР, яка наділена законодавством України повноваженнями на стягнення в судовому порядку коштів на лікування потерпілого, не вжила відповідних заходів для наповнення обласного бюджету та листом від 14.05.2019 звернулась до Ніжинської місцевої прокуратури із проханням вирішити питання відшкодування витрат закладу на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. За вказаних обставин виникли підстави для втручання органів прокуратури України шляхом звернення до суду з позовом в порядку представництва інтересів держави. Заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури на виконання вимог пп. 2 п. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» попередньо повідомив КНП «Чернігівська обласна лікарня» ЧОР про представництво інтересів держави в його особі при зверненні з позовною заявою до Бобровицького районного суду Чернігівської області. Дана позовна заява вжита, як захід прокурорського реагування, пред`явлена в інтересах КНП «Чернігівська обласна лікарня» ЧОР, який є правонаступником КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня», яким витрачені бюджетні кошти на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення та в силу положень Закону має право на стягнення коштів, витрачених на лікування потерпілого від кримінального правопорушення [PERSON] , однак не вживає для цього належних заходів, у зв`язку з чим виникли підстави для представництва інтересів у суді прокурором. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень інтересів держави, оскільки внаслідок кримінального правопорушення порушено економічні інтереси держави, що полягають у витратах, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. Комунальне некомерційне підприємство «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради є лікувально-профілактичним закладом (юридичною особою), що забезпечує спеціалізованою стаціонарною і поліклінічною медичною допомогою населення області. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. На підставі цього позов пред`явлений заступником керівника Ніжинської місцевої прокуратури. Позивач КНП "Чернігівська обласна лікарня" Чернігівської обласної ради у судове засідання не з`явився. У клопотанні просив справу розглянути без його участі. У судовому засіданні представники позивача Павлюк Ю.О. та Марушко І.М. позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні їх відмовити. Представник відповідача адвокат Даценко О.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на той факт, що заступник керівника Ніжинської місцевої прокуратури О.В. Сидоренко в силу своїх повноважень, як заступник, не мав права взагалі звертатися з даною позовною заявою. Крім того вказав, що вона подана ним за межами строків позовної давності, оскільки з моменту вчинення злочину, а саме з 04.05.2016 року та до подачі позовної заяви, а саме 11.07.2019 року пройшло більше трьох років. Звертає увагу суду на той факт, що відповідачами у даній справі повинні бути ТОВ "Земля і Воля" та страхова компанія, оскільки на момент вчинення ДТП відповідач працював в даному товаристві та його цивільно правова відповідальність була застрахована. Третя особа ТОВ "Земля і Воля" у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про розгляд справи. У письмовому поясненні повідомила, що не заперечує проти залучення ТОВ "Земля і Воля" в якості третьої особи. Суд, вислухавши сторони ,перевіривши матеріали справи, вивчивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до змісту ч.1 ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину. Такі витрати не підлягають стягненню лише при вчиненні злочинів у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого, або при перевищенні меж необхідної оборони. Відповідальність за відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, може покладатися на засуджених та відшкодуванню підлягають витрати на стаціонарне лікування. Відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. Тобто, законодавець покладає обов`язок відшкодувати кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, саме на особу, яка вчинила злочин та у відповідному порядку визнана винною у вчиненні злочину. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області від 09.07.2018 [PERSON] визнано винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн., із позбавленням права керування транспортним засобом. Відповідно до п «г» ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році» звільнено [PERSON] від призначеного покарання. Із змісту вироку вбачається, що порушення водієм [PERSON] під час керування автомобілем марки « КАМАЗ 45143-012-15 , реєстраційний номер [NUMBER] вимог пункту 16.13 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її негативними наслідками, тобто отримання потерпілим [PERSON] середньої тяжкості тілесних ушкоджень . Таким чином, вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням у потерпілого середньої тяжкості тілесного ушкодження та їх наслідків. У відповідності до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» із змінами та доповненнями сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми витрати за місяць (в якому проводилося лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Відповідно до п. 3 вищезазначеного Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі, коли при ухвалені вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства. Згідно п. 4 Порядку передбачено, що стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного державного бюджету (місцевого чи регіонального самоврядування), або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» №11 від 07.07.1995 року, судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених в стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Крім цього, пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 17 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» зі змінами визначено, що відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. Довідки КПП «Чернігівська обласна лікарня» № 05-02/48 від 14.05.2019 свідчать про те, що потерпілий від злочину [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматолого-ортопедичному відділенні КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» із 11.05.2016 по 17.05.2016 (6 ліжко/днів). Розрахунок проведено за 6 ліжко-днів і витрати на його лікування склали 1 076 грн. 52 коп. За вимогами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно вказані довідки містять в собі інформацію щодо предмета доказування, а тому є належними доказами. Стороною відповідача не заперечується факт перебування на вищезазначеному стаціонарному лікуванні потерпілого, і не стверджується що його діагноз не знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з вчиненням відповідачем неправомірних дій. Проте, суд не може покласти в основу рішення по справі та врахувати факт відшкодування відповідачем матеріальної шкоди потерпілому у сумі 2000 гривень, що підтверджується відповідною розпискою, оскільки дані кошти мають іншу правову категорію і не відносяться та не означають відшкодування витрат на лікування закладам охорони здоров`я. Також суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що витрати на лікування потерпілого закладу охорони здоров`я повинні відшкодовувати ТОВ "Земля і Воля" та Страхова компанія, так як із системного аналізу норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» слідує, що правовідносини в частині відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілих, не підпадають під дію останнього і відшкодування шкоди в даному випадку конкретно покладається на особу, яка вчинила злочин відповідно до змісту ч.1 ст.1206 ЦК України. Крім того, відповідно до правового висновку висловленого Верховним Судом України в постанові № 2808цс15 від 20.01.2016 року, право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювана шкоди застрахована. Що стосується заперечень представник відповідача, посилаючись на пропуск строку позовної давності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно матеріалів справи [PERSON] 30 червня 2017 року було повідомлено про підозру у вчиненні злочину та згідно вироку суду від 09.07.2018 року було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Тобто починаючи з 30 червня 2017 року позивач дізнався про порушення своїх прав. До суду з даним позовом прокурор звернувся 11.07.2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Вирішуючи питання щодо правомірності звернення з даним позовом саме першого заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури, а не його керівника, суд виходить із наступного. Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України "Про прокуратуру" право подання позовної заяви в порядку цивільного судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Згідно з п. 3 розділу 2 "Прикінцеві і перехідні положення" Закону від 19.09.2019 № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. На даний час в органах прокуратури діють місцеві прокуратури, оскільки окружні прокуратури не створені, та повноваження прокурора,передбачені ст. 131-1 Конституції України ст. 24 Закону України "Про прокуратуру" виконують керівники місцевих прокуратур, їх перші заступники та заступники. Відповідно до наказу прокурора Чернігівської області від 06.12.2017 № 342к Сидоренка О.В. призначено на посаду першого заступника керівника Ніжинської місцевої прокуратури. Згідно з п.4 наказу керівника Ніжинської місцевої прокуратури від 10.06.2019 № 26 про розподіл обов`язків між працівниками Ніжинської місцевої прокуратури, заступник керівника місцевої прокуратури Марушко І.М. безпосередньо організовує роботу місцевої прокуратури та здійснює контроль з питань представництва інтересів держави в суді у випадках визначених законом. Станом на час подання позовної заяви до суду 11.07.2019 року Марушко І.М. перебував у щорічній відпустці й виконання його обов`язків покладено на першого заступника керівника місцевої прокуратури Сидоренка О.В. Таким чином з метою захисту інтересів держави у порядку, передбаченому ст. 131- 1 Конституції України ст. 24 Закону України "Про прокуратуру" ст. 56,57 ЦПК України мав право звертатися до суду в інтересах держави та відповідно підписувати позовні заяви. Враховуючи наведенні вище факти в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Частиною 2 статті 141ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Тому з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в виді судового збору в сумі 1921 гривня.

Outcome: approved