Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що відповідач [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 17.05.2006 р. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань, станом на 31.08.2019 року має заборгованість 448771,99 грн., яка складається з: 7106,75 грн. заборгованість за тілом кредиту, 437833,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3832,00 грн. - нарахована пеня та комісія. Позивач просить стягнути з відповідача не всю суму заборгованості, а лише 123062, 65 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7106,75 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом з 15.08.2006 року по 31.10.2017 року у розмірі 115955, 90 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2020 року здійснено перехід з розгляду цивільної справи за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в порядку спрощеного провадження, на розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням. Призначено підготовче судове засідання по справі на 10 годину 00 хвилин 02 червня 2020 року у приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2020 року справу призначено до слухання на 22.01.2020 року на 10 год. 00 хв. 15.05.2020 року до канцелярії Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від відповідача [PERSON] надійшов остаточний відзив на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» в якому зазначено, що 17.05.2006 p., відповідно до укладеного договору № б/н відповідачем було отримано кредит 7500 гр., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Також зазначено, що відповідач 17.05.2006 р. пройшов першу ідентифікацію та підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом банку від 23.08.2006 р. Зазначає, що згідно анкети-заяви відповідач висловив згоду шляхом підписання цієї заяві з усіма істотними Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що йому надані для ознайомлення, а також його ознайомлено з умовами кредитування. Тому банк вважає, що в такий спосіб відбулось приєднання відповідача до вказаних документів» в яких і містяться всі істотні умови укладеного між ними кредитного договору Тому, від 17.05.2006 року почала нараховуватись заборгованість відповідача за даним кредитним договором, яка становить предмет позову, поданого 31.10.2019 р. Позивачем зазначає, що в подальшому відповідач, а саме 26.07.2012 р. приєднався ще до нових Умов та правил надання Банківських послуг, затверджених наказом Банку від 06.03.2010 року з оформленням і видачею нової картки 2 № [NUMBER] шляхом підписання Анкети-заяви Про приєднання до Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів від 26.07.2012 року. Таким чином, на думку позивача відповідач в черговий раз приєднався. Також, тому від 17.05.2006 року почала нараховуватись заборгованість відповідача за даним 2 кредитним договором, яка являється предметом позову. Крім того, вказав, що дії відповідача щодо користування коштами та часткового погашення заборгованості, що вбачається з виписки банку по рахунку відповідача, свідчать про визнання ним заборгованості по кредиту, згоду з умовами кредитування. Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, а суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Просить суд зважити на постанови ВСУ у справі № 356/1635/16-ц, від 28.03.19. у справі № 428/2873/17, від 06.02.18, у справі № 755/2720/16-ц, від 17.04.19, у справі 666/388/15-ц. Позивач, вказавши, що між сторонами 26.07.2012 р. було укладено 2 договір у вигляді Анкети-заяви про приєднання з новими умовами кредитування та видано картку 2 № [NUMBER] , та картка 3 № [NUMBER] , вважає, що це «простий перевипуск карткок за 1 договором. На думку позивача та у такий спосіб відбулася пролонгація договору. Вважає, що Банком не пропущено 3 річний строк позовної давності по стягненню тіла кредиту та процентів. При цьому посилається, що останній платіж за карткою 3 було здійснено відповідачем 27.06.2017 р. у розмірі 200 гр., а з позов подано 31.10.2019 року зазначив, що строк позовної давності складає 50 років як до загальної, так і до спеціальної. Вказує, що докази про належне повідомлення та його вручення відповідачеві про збільшення процентної ставки не можуть бути надані, оскільки зберігаються у архівах банку тільки 3 роки. Вважає, що надана довідка про зміну умов кредитування регулює питання зміни кредитного ліміту. Надав витяг вже із інших Умов, Тарифів, Правил., надав копії наказів, довідки про термін дії карток 1,2,3, про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім*я відповідача, виписку по рахунку відповідача з 1999 р. по 29.03.2020 року. Відповідач вважає, що такі твердження позивача є неспроможними та підлягають критичній оцінці. Так 17.05.2006 року між позивачем та відповідачем жодних договорів № б/н, анкет, заяв про приєднання не укладалось т в матеріалах справи докази відсутні. Більше того, вказаний кредитний ліміт 7500 гр. того ж дня встановлений на думку банку, не встановлювався та відповідачем не отримувався. Проте, Банком надана до суду разом із позовом копія заяви від 15 серпня 2006 р., яка підписана відповідачем. Заява (заповнюється клієнтом), на якій написано SAMDN № 21000007227451 та зазначено: у частині 1 розділу 5 «Інформація про доходи/витрати» у самому нижньому рядку вказано: «Прошу відкрити рахунок та надати перераховані нижче банківські послуги». Таким чином є підстави вважати, що це Заява (заявка) про відкриття карткового рахунку, а не заява про укладення кредитного договору. Згідно частини 2 розділу 5 «Банківські послуги» заяви зазначено: 1) Кредитна картка «Універсальна», 2) кредитний ліміт у сумі-1800 гривень, 3) розмір процентів - 3% на місяць на залишок заборгованості (3*12=36%) на рік, 4) термін дії картки «Універсальна» 3 роки. 5) Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії картки. Інших умов у заяві 15.08.2006 р. про відкриття рахунку не має. При цьому, записи п.п.2),3),4) здійснені не відповідачем, а посадовими особами Банку від руки, тобто свідомо та не в момент підписання заяви відповідачем, тобто не 15.08.2006 р. Так, дійсно заява містить розділ «Банковские услуги», який оформлено у вигляді бланку, у якому слід власноручно у кожній позиції визначити відповідні дані щодо розміру кредитного ліміту, валюти, відсоткової ставки, термін дії картки та у якій рукописним чином проставлені певні значення, але доказів тому, що ці дані проставлені відповідачем, банком не надано, оскільки під цим розділом підпису відповідача не міститься. Тому не можна в такому разі з огляду на приписи статті 1055 ЦК України вважати ці дані узгодженими істотними умовами кредитного договору. Але відповідач визнає, що йому було встановлено кредитний ліміт 1800 гривень, яким він користувався, а саме знімав гроші, вносив періодичні платежі. У частині 3 розділу 5 «Відмітки банку» зазначено, що клієнту оформлено кредитну картку» Універсальна № [NUMBER] та посвідчено підписами посадових осіб, зокрема, мобільного менеджера [PERSON] , директора [PERSON] , та головного бухгалтера [PERSON] . Дата відкриття карткового рахунку - 17 серпня 2006 р. (вказано в самій нижній частині «Відміток банку» та скріплено печаткою банку). В самому заголовці заяви від 15.08.2006 р. відсутня назва, що це Анкета-заява Про приєднання до Умов, тарифів, правил. Зазначено «Заява (заповнюється клієнтом), про відкриття картрахунку та отримання кредитної картки «Універсальна» без жодного посилання на інтернет-сайт, на якому, на думку позивача знаходяться ще й додаткові умови (копія Заяви додана позивачем разом із позовом 31.10.2019 р). Натомість, позивач з власної ініціативи надав із позовом нечитабельну копію заяви від 15.08.2006 р. з дуже дрібним кеглем, утруднюючим прочитання та розуміння всіх пунктів. Звертає увагу, що позивач надає невірну інформацію, зокрема у абз. 6, сторінка 4 відповіді на відзив, позивач неодноразово зазначив, що, 17.05.2006 відповідач особистим підписом у заяві засвідчив, що «Я згоден з тим, що ця заява, разом з Памя`ткою клієнта Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між мною і Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Умовами, правилами та Тарифами, що йому надані для ознайомлення у письмовому вигляді та зобов`язується регулярно виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг , а також регулярно «ознакомляться» з їх змінами на сайті Приватбанку» , що є не вірною інформацією, оскільки Анкета-Заява про приєднання до Умов, Правил, Тарифів від 17.05.2006 p., як і її копія в матеріалах справи відсутня, а наявна в матеріалах справи копія Заяви від 15.08.2006 р. не містить жодних посилань на інтернет-сайт з обов`язком регулярного ознайомлення з Умовами, Правилами, Тарифами. В заяві від 15.08.2006 р. не зазначена даже назва интернет-сайту Приватбанку, на якому, на думку Банку зберігаються вказані документи для ознайомлення. Також в заяві від 15.08.2006 р. не зазначено, що Умови, Правила нібито надавались відповідачу у письмовому вигляді. При цьому позивач маніпулює 1 та 2 договорами одночасно та на свій вибір, використовуючи найбільш вигідні для себе пункти із контексту 2 договору, укладеного між сторонами 26.07.2012 p., зокрема Анкети-заяви про Про приєднання до Умов, Правил, Тарифів та видаючи їх такими, що нібито є в 1 договорі, а саме в Заяві про відкриття картрахунку від 15.08.2006 р. (Договір 1 SAMDN № 21000007227451 ). А саме пункт, де клієнт ознайомився з умовами, правилами, тарифами, що йому надавалися у письмовому вигляді та посилання на обов`язок ознайомлення на сайті є тільки на 2 сторінці бланку у Анкеті-заяві від 26.07.2012 р. над підписом сторін. Одночасно, позивач видає окремі пункти Анкети-заяви від 26.07.2012, за такі, що нібито є у первісній заяві від 17.05.2006 p., яка є підставою позову та як оригіналу так і копії заяви позивач не надав. Додатково звертає увагу, що позивач вказує, що 17 травня 2006 p., підписавши Анкету-заяву Про приєднання відповідач ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом банку від 23 серпня 2006 р. (копія Наказу - шаблону № 906 С-169 від 23.08.2006 p., додана позивачем до відповіді на відзив). Таке свідоме та упевнене твердження позивача є сумнівним, оскільки це фізично не можливо у часі, так як з такими Умовами можливе ознайомлення теоретично тільки після їх затвердження Банком, тобто після 23.08.2006 р. Позивачем, у сукупності разом із позовом, відповіддю на відзив, надано декілька різних, постійно змінюваних варіантів, редакцій Умов, які не містять підпису позичальника (відповідача). Позивач, зазначивши у відповіді на відзив, що 26 липня 2012 р. відповідач склав Анкету-заяву про Приєднання до нових Умов, Правил, Тарифів визнав, що таким чином, фактично було укладено окремий договір № 2, на що звертав увагу відповідач у відзиві на позов. Крім того, складення вказаної Анкети-заяви супроводжувалося оформленням та видачею того ж дня нової кредитної картки 2 № [NUMBER] , та пере випущеної 20.06.2013 року картки 3 № [NUMBER] , на які з 19.06.2013 р. по 31.07.2013 було і надано ліміту 5500 гр., що підтверджується розрахунком заборгованості та довідками Про випуск карток на ім*я відповідача та Про зміну умов кредитування (позивач додав до відповіді). Таким чином, Заява/заявка Про відкриття карткового рахунку на ім`я відповідача від 15.08.2006 року та Анкета-заява Про приєднання до Умов надання банківських послуг. Правил користування платіжною карткою. Тарифів з «Изъявлением желания оформить на своё имя кредитку» від 26.07.2012 р. є різними договорами та відсутні підстави вважати їх взаємопов`язаними у межах однієї кредитної справи/історії. Вважає за необхідне звернути увагу, що в Анкеті-заяві про приєднання до Умов, складеною між сторонами 26.07.2012 р. відсутні відомості, зокрема про розмір процентної ставки, відповідальність за порушення виконання зобов`язання у вигляді штрафів, пені, комісії, відсутні відомості про нарахування підвищених процентів, відсутні відомості про встановлений кредитний ліміт та нема строку повернення кредиту. Між іншим, в Заяві SAMDN № 21000007227451 від 15.08.2006 р. та Анкеті-заяві Про приєднання від 26.07.2012 р. відсутні відомості про спосіб, у який проводиться доведення до відома та вручення споживачеві повідомлення про збільшення процентної ставки, відсутні відомості про зміну кредитного ліміту, відсутні відомості про те, що Анкета-заява від 26.07.2012 р. є складовою частиною Заяви від 15.08.2006 р. Також ні Заява від 15.08.2008 p., ні Анкета-заява Про Приєднання до Умов не містять даних про строк дії договору, строк позовної давності 50 років. Відсутні відомості про пролонгацію договорів. Також, ні Заява від 15.08.2006 р. ні Анкета-заява від 26.07.2012 року не містять відомостей про збільшення чи зменшення кредитного ліміту та всіх інших суттєвих умов, що складають договір у розумінні ст. ст. 11, 1055 ЦК України. Додані позивачем декілька варіантів Умов, Правил, Тарифів викладені у різних редакціях, не датовані, не підписані відповідачем та відсутні підстави вважати їх як договором так і складовою частиною будь-якого договору, оскільки позивачем не надані докази, що відповідач розумів саме ці умови, підписуючи - -по-перше: 15.08.2006 р. Заяву про відкриття карткового рахунку. -по-друге: підписуючи 26.07.2012 р. Анкету-заяву Про приєднання до вже (як зазначив позивач) «нових» Умов, правил. Тарифів. Крім того, в наданих позивачем Умовах визначені карткові програми: картка «Голд», «Універсальна», «Картка Для друга», картка «Розстрочка», картка «Подія», картка «Юніор», картки для співробітників. Із чого неможливо встановити саме якої картки відповідача стосуються Умови. Відповідно до ст. 403 ЦПК України Велика Палата Верховного Суду України може відступати від раніше прийнятих Постанов Верховного Суду України у подібних правовідносинах. Позивачем лише поверхнево та опосередковано звернуто увагу на посилання відповідача у відзиві на постанову Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 р. справа № 342/180/17 провадження № 14-131цс 19, стороною якої був зокрема Приватбанк. З цього приводу, в якості застосування судової практики, надаю більш змістовно висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 р. справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс-19 (у додатку). Одночасно звертає увагу на наступне: «У зв`язку з неоднаковими (протилежними) правовими позиціями Верховні Суди України суди по-різному вирішували спори щодо стягнення кредитних коштів, отриманих на підставу підписаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Унаслідок цього одні суди з посиланням на практику ВСУ виходили з того, що такі Умови є складовою кредитного договору, і стягували не лише тіло кредиту, а й проценти за користування позиченими коштами та штрафні санкції, Інші ж суди (також з посиланням на інші правові позиції ВСУ) не вважали зазначені Умови складовою кредитного договору з відповідними правовими наслідками вирішення кредитного спору», «Касаційний Цивільний Суд України не погодився з тим висновком ВСУ, що Умови кредитування є складовою кредитного договору, і ухвалою від 27 лютого 2019 року передав справу на розгляд Великої Палати ВС, яка постановою від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19) погодилась з мотивами КЦС. відступивши від висновку ВСУ, викладеного у постанові № 6-144 цс 14 від 24 вересня 2014 року». «Суд зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та цей Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. А також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме і зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. За таких обставин надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а тому їх не можна вважати складовою кредитного договору. Аналогічна правова позиція щодо неможливості вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору уже була висловлена. Однак вона стосувалася Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає». («Судово-Юридична газета України» від 27.08.2019 p., Секретар Пленуму Верховного Суду України Д.Луспеник). Зокрема, Велика Палата у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342,180,17, провадження № 141-131 цс 19, де стороною позивача був Приватбанк зробила правовий висновок: (далі-по тексту постанови), - 4) У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його \\ повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за заявою від 15 серпня 2006 року та за 2 Анкетою-заявою Про приєднання від 26.07.2012 р. посилався на І Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів і пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Голд» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов\\та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https.V/vrivatbank. иа, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна. 30 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на - сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і (Танку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Веуховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-1бцс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.vrivatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПуиватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. 3а таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватись на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону N 2147 -VIII (частина шоста статті 81). Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов. яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. У постанові від 24 вересня 2014 року у справі N 6-144цс14 Верховний Суд України зазначив, що сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п`яти років відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (стандарт). У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6- 16цс15) посилання на відступлення від правової позиції, викладеної раніше у постанові від 24 вересня 2014 року (провадження N 6-144цс14), що було обов`язковим згідно з частиною першою статті 360-7 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття постанови) відсутнє. Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15.08.2006 р. шляхом укладення Заяви/заявки Про відкриття карткового рахунку SAMDN № 21000007227451 (1 договір) та 26.07.2012 р. шляхом підписання Анкети-заяіи Про приєднання до Умов, Правил, Тарифів (2 договір), що узгоджується з пунктом 20 постанови Великої Палати. Також, у пункті 24 Велика Палата зазначила Суди погодилися, що їх розмір (процентів) та підстави стягнення, визначені сторонами в самому договорі, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачкою цих умов, що є неприпустимим, фактично визнавши Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank. иа/terms/, складовою частиною спірного кредитного договору в частині права банку здійснювати такі нарахування. Таким чином, висновки Великої Палати підлягають застосуванню у справі № 331/4863/19, що розглядається Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (позивач) до [PERSON] (відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 123062,65 грн. за кредитним договором № б/н від 17.05.2006 p., оскільки обставини справи № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19, стороною якої був, зокрема Приватбанк, що була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 р. та цієї справи за позовом AT Приватбанк до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту, зокрема тіла та стягнення процентів є тотожними. Зазначені висновки Великої Палати застосовані у постановах Верховного Суду України у справах від 05.02.2020 р. № 533/384/18 провадження № 61-13875 св19, від 12.02.2020 р. № 290/7/19 провадження № 61-19400 св19, від 05.02.2020 р. № 355/848/17 провадження № 61-36575 св18, від 12.02.2020 р., № 336/887/18 провадження № 61-11747 св19. Тому, з огляду на вказане, є неспроможними та передчасними посилання позивача у відповіді на відзив на Постанови Верховного Суду України від .10.04.19 р. у справі № 356/1635/16-ц, від 28.03.19 у справі № 428/2873/17, від 06.02.18 у справі № 755/2720/16-ц, від 17.04.19 у справі 666/388/15-ц, оскільки вони не відповідають Постанові Великої Палати ВСУ 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19). Щодо посилання позивача на те, що 26.07.2012 р. відповідач підписав 2 договір Анкету-заяву Про приєднання в контексті ст. 634 ЦК України зазначає, що такі посилання є нікчемними, оскільки у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2020 р. у справі № 629/737/17 провадження № 61-239 св17 викладений наступний правовий висновок. «Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.» Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом, приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому, ни прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. З огляду на викладене, вважає, що відсутні підстави вважати, що Умови, правила» тарифи, додані позивачем, вважаються складовою частиною договору, як ті, що додані позивачем, так і ті, що розміщені на інтернет-сайті Приватбанку, як такі, що не підписані відповідачем та додатково відсутні підстави вважати, що при укладенні договору 1 SAMDN № 21000007227451 у вигляді Заяви про відкриття картрахунку від 15.08.2006 p., та договору у вигляді Анкети-заяви Про приєднання до Умов надання банківських послуг. Правил користування платіжною карткою. Тарифів від 26.07.2012 р. з відповідачем [PERSON] банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11, 1055 ЦК України щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. З приводу так званого «обов`язку ознайомлення з Умовами, Правилами, Тарифами, що розміщені на Інтернет-сайті Приватбанку», а також, з приводу посилання позивача, що «Умови, Правила, Тарифи надавались відповідачу у письмовому вигляді» категорично заперечує такі обставини, так як Умови, Правила, Тарифи не надавались ні в письмовому ні у електронному вигляді. Звертає увагу, що згідно із правовою позицією щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах, викладеною у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (справа № 6-16цс15), про те, що роздруківка із сайту позивача у світлі обставин цієї справи не є достатнім доказом укладення договору на цих умовах і правилах, оскільки не містить усіх необхідних даних про те, що позичальник ознайомився саме з цим документом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким :ио вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як вбачається зі змісту Заяви-анкети від 15.08.2006 р. відповідач виявив бажання відкрити картковий рахунок на умовах і правилах, які на момент підписання заяви були зазначені у письмовому вигляді у відповідних полях згідно розділу 5 вказано картка «Універсальна», строк дії 3 роки, кредитний ліміт 1800 гр., процентна ставка 3 % на місяць = 36 % на рік. Але відповідач власноруч не здійснив цих записів та під цим розділом не має підпису відповідача. Усі записи здійснені іншою особою, та не в момент підписання заяви. В той же час відповідач визнає наданий йому у власне користування ліміт грошей 1800 гр. Як вбачається із змісту 2 договору у вигляді Анкети-заяви Про приєднання до нових Умов, Правил, Тарифів від 26.07.2012 р. відповідач виявив бажання укласти договір кредиту на нових умовах і правилах, які на момент існували лише у формі електронного документу, розташованому у мережі Інтернет. Проте, у даному випадку сам договір кредиту у електронній формі не укладався, звернення позичальника до кредитора про «Виявлення бажання оформити на своє ім*я платіжну картку», як засіб отримання кредиту, відбулася у письмовій формі, яку запропонував йому кредитор, виклавши істотні умови договору кредиту щодо нарахування підвищених процентів за прострочку, 50 річний строк позовної давності, зміни ліміту, пролонгацію, неможливість користування карткою, строк якої сплив, строків повернення кредиту, відповідальності за порушення умов договору в електронній формі, не доступній для ознайомлення відповідачу як споживачу банківських послуг в момент підписання Анкети-заяви Про приєднання від 26.07.2012 р. Вважає, що у справі відсутні належні і допустимі у розумінні правил ст. 207, 1055 ЦК України про обов`язкову письмову форму договору кредиту, письмові докази про те, що відповідач при підписанні згаданої заяви-анкети взагалі фактично мав доступ до мережі Інтернет, де за вищевказаним посиланням на сайті банку мав бути розташований згаданий електронний документ, або що він з ним ознайомився шляхом засвідчення особистим електронним підписом, що свідчить про недотримання банком в цій частині передбачених ч. 3 ст. 203 ЦК України загальних умов чинності правочину щодо вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам, які перебувають під захистом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» від будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (нечесна підприємницька практика забороняється), та відповідно - фактично доведені Банком до їх відома на момент підписання договору. Тому позивач згідно принципів змагальності та диспозитивності, які діють у цивільному судочинстві відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, має підтвердити та вчасно, як це визначено у п. п. 2, 4 ч. 2 ст. 43, ч. ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України разом з позовом надати до суду першої інстанції усі наявні у нього докази, їх не приховуючи, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови та Правила, а також Тарифи, на які Банк послався на обґрунтування свого позову, а не інші. Крім того 28.08.2013 р. відповідно до розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором та листів-вимог у останнього виникло прострочення та до вказаної дати прострочення не було. Згідно із розрахунком, позивач з 01 вересня 2014 року в односторонньому порядку підвищив ставку за процентами до 34, 80 % річних та з 01 квітня 2015 року до 43, 20 % річних. У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2020 р. у справі № 629/737/17 провадження № 61-239 св 17 зазначено, що відповідно до частин першої-третьої статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент збільшення відсоткової ставки) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від\ кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку дії кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 виклав правовий висновок, відповідно до якого у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку У досліджуваних правовідносинах обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства, зокрема статті 1056-1 ЦК України, підтверджується їх змістом, оскільки цією імперативною правовою нормою визначено, що недотримання її вішог має наслідком недійсність правочину. В оцінці правової природи ,рішення про збільшення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом Верховний Суд, виходить з того, що таке рішення є правочином, оскільки є дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України). Одночасно така дія не передбачена в укладеному кредитному договорі як підстава зміни його умов банком в односторонньому порядку, як не передбачено і процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, зокрема, порядок погодження таких умов із позичальником. Таким чином, актом, цивільного законодавства встановлене застосовуване до спірних правовідносин імперативне правило, що не може бути змінене договором сторін, яким врегульовано порядок набрання чинності запроваджуваними банком змінами відсоткової ставки за кредитом у споживчих правовідносинах. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім, тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Верховний Суд врахував, що як на момент укладення кредитного договору, так і на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил статті 1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку. Банк під час розгляду справи не надав доказів та не довів дотримання ним вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, що дає підстави для висновку про недійсність рішення як правочину про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором. Враховуючи, що банк збільшив відсоткову ставку за кредитним договором в односторонньому порядку, а умовами заяви не передбачено можливість збільшення відсоткової ставки, направлення смс -повідомлення не підтверджує повідомлення позичальника про збільшення відсоткової ставки та погодження ним таких умов, Верховний Суд дійшов висновку про те, що банк неправомірно нараховував проценти за кредитом за підвищеною відсотковою ставкою. Вважає, що оскільки банком не доведено правомірність нарахування збільшених відсотків за кредитним договором, розмір нарахованих та невиплачених відсотків за кредитним договором за період з 01 вересня 2014 року банком не доведений, у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити. Наданий на підтвердження позовних вимог розрахунок заборгованості в частині нарахованих відсотків з 01 вересня 2014 року є необґрунтованим, не відповідає фактичним обставинам справи. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 127/1673/17 (провадження № 61-541св17), підстав відступити від якого не встановлено. Щодо правомірності нарахування Приватбанком процентів після граничного строку дії останньої картки 3 № [NUMBER] (строк до 30.06.2016 р) зазначає наступне. Із розрахунку заборгованості вбачається, що Банк з 01.07.2016 р. по 31.08.2019 правомірним продовжував нараховувати проценти з перевищенням строку дії останньої картки 3. За таких дій позивач нарахував відповідачеві суму заборгованості за процентами 437833,24 гривень, що не ґрунтується на законі. Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18 стороною якої був, зокрема Приватбанк зазначила, що нарахування процентів з перевищенням строку кредитування, який збігається зі строком дії картки та процентів до повного погашення кредиту визнано неправомірним. П. 54 Великою Палатою зроблено правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. П.55 вказано, що з огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Таким чином, у даній справі, вважає цільовим застосування саме постанов Великої Палати Верховного Суду України, зокрема Постанови від 03 липня 2019 року у справа № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19 та постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18, а також постанов Верховного Суду України, що їм відповідають, що є визначальним у вказаних правовідносинах, а саме у справі 331/4863/19, що є предметом позову Банку до [PERSON] з підстав якої останнім складено як і відзив на позов так і заперечення. Враховуючи ієрархічність судових рішень, постанови Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс-19 та від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс-18 є вичерпними та розширеному тлумаченню не підлягають. Мають преюдиційне значення. Щодо 3 річного строку позовної давності [PERSON] зазначає наступне. 3 позовом позивач звернувся 31.10.2019 року p., що вважає в межах 3 річної позовної давності та додатково зазначив, що відповідно до п. 1.1.1.7.31 Умов позовна давність складає 50 років та вказав, що згідно з випискою про рух платежів відповідача (додав до справи разом з відповіддю на відзив відповідач останній платіж за кредитом здійснив 27.06.2017 р. Зазначає, що після закінчення строку дії картки 24.06.2016 р. (останній платіж через термінал 50 гр.) платежів не здійснював, оскільки термін останньої картки 3 № [NUMBER] сплив 30.06.2016 року, що унеможливило подальше користування нею. Після закінчення строку картки користування нею заборонено та заборонено використовувати реквізити картки, про що позивач сам зазначив у п.2.1.1.2.11 Умов. Правил користування. Тарифах які сам надав до матеріалів справи.(у додатку до відповіді на відзив). Більше того, дозвіл використовувати платіжну картку (та її реквізити), строк якої закінчився, відсутній як у Заяві-анкеті Про відкриття картрахунку від 15.08.2006 р. так і в Анкеті-заяві Про Приєднання до Умов надання банківських послуг, правил користуванню платіжними картками, Тарифів. Банк, звернувся з позовом 31.10.2019 р. Таким чином позивачем додатково пропущено ще й 3 річний строк позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі та його складових, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 05.02.2020 р. у справ: № 348/2233/16-ц, провадження № 61-13359 ск-18, в якій зазначено, що стягнення заборгованості за кредитним договором щодо несплачених періодичних платежів у цій справі є неможливим, оскільки не охоплюється межами трирічного строку позовної давності, який передував зверненню до суду з цим позовом. При цьому колегія суддів критично оцінює аргументи ПАТ КБ «ПриватБанк щодо можливості переривання відповідачем строку позовної давності шляхом внесення грошових коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості, враховуючи, що перебіг позовної давності визначається за кожним з платежів окремо, а не за договором в цілому. Одночасно зазначає, що згідно розрахунку, наданого позивачем в колонке «Погашені проценти» значиться 0,00 гривень з 01.09.2014 р. по 31.08.2019 р. Одночасно, термін останньої картки 3 № [NUMBER] сплив 30.06.2016 року. Посилання позивача, що строк позовної давності складає 50 років і дія договору між сторонами станом на теперішній день продовжується є помилковим, оскільки ніяких окремих заяв про погодження строку 50 років відповідач не підписував. Виписка про рух коштів не має печатки, не підписана посадовою особою, що виконала, крім того має неправильні дані, зокрема, вказано, що заборгованість розрахована за період з 1999 р. по 30 березня 2020 p., в приходній частині зазначено, ще всього внесено - 19246 гр., а витрачено 468018,26 (чотириста шістдесят вісім тисяч вісімнадцять гривен), що є надуманим, оскільки отримавши 1800 грн. за заявою про відкриття карткового рахунку від 15.08.2006 p.; та отримавши 5500 гр., що Банк надав безконтрольно, без погодження із відповідачем такого розміру ліміту, який не зазначений ні у Заяві від 15.08.2006 р. ні у Анкеті-заяві Про приєднання до Умов та правил користування банківськими послугами від 26.07.2012 p., неможливо витратити 468018,26 грн. Крім того, на 1 стор. виписки зазначено, що 29.04.2012 р. відповідачеві встановлень ліміт розміром 10 гривень, що протирічить тій же довідці Про зміну умов кредитування якій зазначеного розміру ліміту 10 гривень не має. Посилання позивача у відповіді на те, що відповідач зобов`язаний сплачувати проценти до повного погашення є безпідставними, оскільки після закінчення строку дії картки, право позивача нараховувати проценти та неустойку припиняється. У зв`язку з цим і неможливо нараховувати відповідачу проценти, неустойку у вигляді комісії, пені, штрафи до повного погашення заборгованості за кредитом. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у п.п. 54, 55, 91 Постанови Великої Палати ВСУ від 28.03.2018 року у справі 444/9519. Твердження позивача, що був перевипуск карток як пролонгація за первісним договором SAMDN № 21000007227451 від 15.08.2006 р. є надуманим та спростовується самим же позивачем, а саме у відповіді останній зазначив, що 26 липня 2012 р. відповідач підписав нову Анкету-заяву Про приєднання на нових умовах. Відповідну правову позицію виклав Верховний Суд України у постанові в справі № 6-103/ цс 14 від 24.09.2014 зокрема, що пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, а також (враховується), що після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов`язань за договором не виконав. Крім того, при цьому, позивач посилається на п. 9.12 Умов та правил надання банком послуг, відповідно до якого договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк. Таким чином, доводи позивача стосовного того, що договір від 15.08.2006 p., у відповідності з п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг продовжував діяти шляхом щорічної автоматичної пролонгації, оскільки жодна зі сторін не поінформувала іншу сторону про припинення його дії, не заслуговують на увагу. Додаткові пояснення: Крім того, у справі, що розглядається видача 26.07.2012 р. картки 2 № [NUMBER] (строк дії з 07 2012 по 07 2015) супроводжувалася складанням окремої нової Анкети-заяви Про Приєднання до Умов, Правил надання банківських послуг, Тарифів того ж дня, на 2 стор. бланку якої зазначено-по рос. «Ознакомившись с Условиями и Правилами Предоставления банковских услуг, тарифами «Изъявляю желание оформить на свое имя: Платежная карта Кредитка «Универсальная». 71 і мит не вказаний. Далі - «Я согласен с тем, что данное заявление вместе с Памяткой клиента, Условиями и правилами предоставления банковских услуг, а также Тарифами составляют между мной и банком договор о предоставлении банковских услуг. Я ознакомился и согласен с Условиями и Правилами предоставления банковских услуг, а пакже Тарифами Банка, которые были предоставлены мне для ознакомления в шсъменном виде. Условия и Правила предоставления банковских услуг размещены на фициалъном сайте ПриватБанка www.privatbank. иа. Я обязуюсь исполнять требования Тсловий и Правил предоставления банковских услуг, а также регулярно ознакамливатъся их изменениями на сайте www. yrivatbank. иа.» При цьому, вищевикладені умови про інтернет-сайт, зобов`язання та інші у первісному договорі SAMDN № 21000007227451, зокрема у заяві від 15.08.2006 р. відсутні. Згідно розрахунку «Сальдо поточної заборгованості» станом на 19.06.2013 р. становило 1735 грн. та відсутня заборгованість за іншими складовими кредиту. 19.06.2013 р. на картку 2 № [NUMBER] було надано 2000 гривень у відповідності до Анкети-заяви Про приєднання від 26.07.2012 р 20.06.2013 р. відповідач картку втратив та того ж дня картку була перевипущена на з [NUMBER] з граничним строком до 30.06.2016 р. 30.07.2013 р. позивач ще додав на вказану картку 3500 гривень. Разом за 2 договором стало 5500 грн.. Таким чином, ліміт за вказаний період збільшився, що не дає підстав вважати, що це не є просто перевипуск картки у межах первісної заяви від 15.08.2006 p., а вважає, із укладенням нової Анкети-Заяви «Про приєднання до Умов, Правил, тарифів від 26.07.2012 p., видачею того ж дня нової картки 2 № [NUMBER] з строком дії з 07 2012 по 07 2015, наданням у період з 19.06.2013 р. по 30.07.2013 р. 5500 гр. нового кредиту між сторонами було укладений окремий новий договір, але Банк приєднав до цієї суми первісний кредитний ліміт та у сумі стало 7450 грн. В той же час, збільшення кредитного ліміту як у первісному договорі Заяві від 15.08.2006 р. так і в другому договорі Анкеті-заяві Про приєднання від 26.07.2012 р. не передбачено. Таким чином це два окремі договори з різними умовами, про що повідомляв відповідач у своєму відзиві на позов. На підтвердження того, позивачем надано у додатку до відповіді на відзив копію Анкети-заяви Про приєднання до Умов, Правил, Тарифів від 26.07.2012 р. за підписом Банку та Відповідача та додано до Анкети декілька різних редакцій умов, правил, тарифів, затверджених Наказом-шаблоном від 2008 р. та Наказом Банку СП-256 від 2010 p., розуміти зміст яких, підписуючи 15.08.2006 р. Заяву про відкриття картрахунку відповідач фізично не міг, при тому, що особистий підпис відповідача про «Ознайомлення» із вказаними документами відсутній. При цьому копії 2 договору у вигляді Анкети-Заяви Про Приєднання, Довідку про випуск карток, інші редакції Умов, накази Про зміну Умов, Довідка про випуск карток на ім`я позивача не були надані разом із позовом 31.10.2019 p., а витребувані лише на вимогу суду на підставі заявленого відповідачем клопотання у відзиві на позов. Департаментом супроводження судового стягнення та виконання Приватбанку ,згідно печатки були змінені умови кредитування, зокрема змінювався ліміт, зокрема у довідці «Про зміни умов кредитування», наданій позивачем є неправдива інформація, зокрема, що відповідачу з 05.08.2008 у. встановлено кредитний ліміт 3000 гривень. Такого «збільшення» суми ліміту не має ні в розрахунку, наданому разом із позовом, в якому станом на 05.08.2008 р. сума у колонці «Сальдо поточної заборгованості» 1847 гр. ні у виписці по рахунку тому , що він не надавався відповідачем, а той його не отримував. Докази отримування 05.08.2008 року та користування лімітом 3000 гр. відсутні. Крім того, вказана довідка, що видана вказаним Департаментом, зазначає, що всі зміни ліміту проводилися у межах первісної картки № [NUMBER] за період з 17.05.2006 р. по 30.07.2019 p., що протирічить наступному. Відповідач визнає, що 15.08.2006 р. йому надано 1800 гр. ліміту згідно Заяви від 15.08.2006 р. 19.06.2013 р. йому надано 2000 гр. на картку (на той момент діяла картка 2 № [NUMBER] , видана 26.07.2012 р. разом із складанням того ж дня 2 договору - нової Анкети-Заяви Про Приєднання). 30.07.2013 р. надано ще 3500 гр. на вказану картку, з втратої якої було перевипущено на 3 № [NUMBER]. Таким чином, 5500 гр. надано після укладення нового 2 договору, за Анкетою-заявою від 26.07.2012 р. Звертає увагу суду на те, що додані позивачем до відповіді документи ні у вказаній довідці Про зміни умов кредитування ні у довідці Про випуск карток, випущених на ім*я відповідачеві не зазначено, саме у відповідності до якого договору (його дата укладення, номер, назва) відбувались, на думку позивача, зміни ліміту, та випуск карток. Вказані довідки не мають прізвища посадової особи, що їх виконала, назви структурного підрозділу, обов`язкового реєстраційного вихідного номеру документу, порядкового номеру, дати виконання відповідно до вимог ділообороту, документообігу, що звичайно ставляться. Вказані довідки лише посвідчені печаткою Департаменту судового супровіду, стягнення та виконання, що свідчить про те, що питання змін кредитного ліміту, випуск та перевипуск карток суто компетенція вказаного департаменту. Також вважає, що додана до відповіді виписка по рахунку відповідача є нікчемною, зокрема виходячи із наступного. У виписці по рахунку зазначено період з 01.01.1999 р. по 30.03.2020 p., а кредитні відносини виникли між сторонами з 15.08.2006 р. У виписці зазначено, що первісна картка № [NUMBER] діяла протягом з 17.05.2006 р. по 21.11.2019 p., що спростовується самим же позивачем, оскільки у доданій останнім довідці Про випуск карток на ім`я відповідача зазначено, що термін дії вказаної картки до травня 2013 року. А у вказаній виписці вказано, що з 26.07.2012 діяла картка 2 № [NUMBER] , а з 20.06.2013 р. картка 3 № [NUMBER] . Крім того, вбачається, що надана банком виписка по особовому рахунку [PERSON] оформлена неналежним чином, оскільки в ній не зазначено прізвища посадової особи, яка має право її складати та її підпису, печатки банку, обов`язкового вихідного реєстраційного номеру, а тому вона не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.2003 року., додатково, зокрема у п. 7.6. вказано, що копії, виготовлені на друкарських засобах та що містять більше ніж 2 сторінки повинні бути обов`язково пронумеровані. Натомість надана позивачем виписка надрукована на 24 окремих листах, не пронумерованих та з яких не можливо встановити послідовність. Містить відомості, що 10.03.2008 р. відповідачем знімались кошти у сумі 82,40 гривень у банкоматі № 5281 міста Мелітополь, проте відповідач заперечує такий факт, оскільки в м. Мелітополь ніколи в житті не бував. Виписка по рахунку не містить номеру договору, реквізитів його назви та у відповідності до яких вона складена. Крім того, У довідці про випуск карток за підписом Департаменту супроводу судового стягнення та виконання зазначено термін дії первісної картки до 05 2013 р. Додатково зазначає, що строк дії первісної картки 3 роки (до серпня 2009 р.) що прямо вказано у розділі 5 Заяви від 15.08.2006 р. Такі розбіжності у показах позивача незрозумілі. Крім того, у вказаній довідці зазначено, що 26.07.2012 р. випущено картку 2 № [NUMBER]. та в тій же довідці зазначено, що строк дії картки 1 № [NUMBER] з 05.2006 р. по 05.2013 р. Таким чином, позивачем видано картку 2 задовго до спливу строку дії картки 1, що додатково підтверджує, що це не пролонгація, а укладення нового договору від 26.07.2012 р. З урахуванням вищевикладеного просить суд відмовити позивачу за спливом строку позовної давності у стягненні з відповідача [PERSON] тіла кредиту розміром 1800 гр. за первісним договором, за заявою від 15.08.2006 р. який станом на 31.05.2013 р. складав 1735 гр. У стягненні процентів 115955,99 гривень відмовити за недоведеністю та безпідставностю як за договором б/н від 17.05.2006 р, так і за договором б/н від 15.08.2006 року, так і за договором у вигляді Анкети-заяви від 26.07.2012 року Про приєднання до Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів Додатково застосувати строк позовної давності, оскільки строк дії картки 3 закінчився 30.06.2016 p., а позивач звернувся із позовом про стягнення вказаної суми 31.10.2019 р. Прийняти до уваги контррозрахунок, проведений відповідачем та викладений у цьому запереченні та зменшити до стягнення суму заборгованості за тілом кредиту 7106 мінус 1735 = 5371 гр., із цієї суми відрахувати 2093 гривні, що Банк з 01.01.2014 року по 30.06.2016 року спрямовував на пеню та визначити остаточну суму до стягнення 3329,79 грн. Судові витрати стягнути з відповідача розміром 50,52 гр. Разом визначити до стягнення з відповідача за тілом кредита за договором 2 у вигляді Анкети-заяви від 26.07.2012 року Про приєднання до Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів розміром 3329,79 гр. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду разом з позовною заявою подано клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з*явився. Надав суду заява про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до наданих суду документів, 17.05.2006 року у ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого виступає АТ КБ «ПриватБанк», оформив анкету - заяву на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанк. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з договором про надання банківських послуг та його умовами. Згідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором, станом на 31.08.2019 року становить 448771,99 грн., яка складається з: 7106,75 грн. заборгованість за тілом кредиту, 437833,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3832,00 грн. - нарахована пеня та комісія. Позивач просить стягнути з відповідача не всю суму заборгованості, а лише 123062, 65 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7106,75 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом з 15.08.2006 року по 31.10.2017 року у розмірі 115955, 90 грн. Відповідно до ч. 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України, встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.2 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України, визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за вищевказаним договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву - анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті - заяві домовленості сторін про сплату відсотків за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь - яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який міститься в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статями 625,1048 ЦК України, позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів. Згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України, цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 ст. 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України, вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів"(далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, суд вважає, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви - анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд доходить до висновку, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна правова позиція щодо стягнення непогашеного тіла кредиту, викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 342/180/17. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7106,75 грн. У зв`язку з тим, що суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог банку, щодо стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом з 15.08.2006 року по 31.10.2017 року, тому, строк позовної давності до цих нарахувань судом не застосовується. Щодо стягнення суми тіла кредиту суд виходить з наступного. Відповідно до ст. ст. 256-258, 267, 728 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-61цс14 за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» надано суду довідку відповідно до якої [PERSON] були надані наступні картки: -картка № [NUMBER] від 16.05.2006 року. Термін дії до 05/09; -картка № [NUMBER] від 26.07.2012 року. Термін дії до 09/15; -картка № [NUMBER] від 27.06.2013 року. Термін дії до 06/16 Згідно вивчених в судовому засіданні письмових доказів, дані картки є перевипущеними кредитними картками [PERSON] до кредитного ліміту в розмірі 7500 грн. (згідно заяви від 17.05.2006 року). Відповідно до виписки банку про транзакцію грошових коштів [PERSON] , 27.06.2017 року в Запорізькому відділенні Запорізького РУ відбулося поповнення кредитної картки № [NUMBER] на суму 200 гривень. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що не підлягає задоволенню заява [PERSON] про застосування строку позовної давності до стягнення суми тіла кредиту, оскільки на час подання позову АТ КБ «ПриватБанк» (31.10.2019 року), не сплинув трирічний строк з дня сплати [PERSON] чергового платежу, який відбувся 27.06.2017 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1921,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № PROM1BНСВ1 від 21.10.2019 р. На підставі ст. ст. 141,142 ЦПК України з відповідача на користь банку підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, пропорційно частці задоволених позовних вимог, в сумі 110,94 грн. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: partial