Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

1 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП УЗФО ЧАЕС з вимогами: - стягнути заробітну плату за грудень 2014 року в розмірі 1913 грн. 16 коп.; - стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 27300,42 грн.. В обгрунтування позову посилався на порушення відповідачем вимог ст. 116 КзпП України, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу. Відповідачем подано заперечення, мотивоване наявністю кредиторської заборгованості Державного бюджету України перед підприємством по оплаті праці, що виключає вину підприємства у порушенні вимог ст. 116 КзпП України, а отже і підстава відповідальності, передбачена ст. 117 цього Кодексу, відсутня. Крім того, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зроблений з урахуванням допомоги по тимчасовій непрацездатності, що суперечить вимогам п. 4 постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р., тобто позивачем не обгрунтовано розміру цієї вимоги. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, посилаючись на обгрунтування, вказані у запереченнях проти позову. Крім того, вважає, що позивачем пропущено передбачений законом тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку, оскільки остання виплачена позивачеві сума зарплати була зарахована на його картковий рахунок у банку 28 травня 2015 року, а до суду він звернувся 1 вересня 2015 року. Позивач просив про задоволення позову, пославшись на те, що заборгованість по зарплаті до цього часу йому не виплачена і в цьому є вина підприємства. Щодо обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, то він не є спеціалістом в цьому і тому погоджується з тим розрахунком, який надано суду представником відповідача. З наданих сторонами копій документів судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий 09.12.1998 р. на роботу у ВО "Чорнобильська АЕС" по строковому трудовому договору на один рік, який було продовжено на один рік, а з 01.10.2000 р. переведений на постійну роботу. Згідно наказу міністерства з надзвичайних ситуацій України від 23.06.2011 р. № 643 із складу ДСП "Чорнобильська АЕС" з 11.01.2012 р. виділено управління забезпечення функціонування об"єктів та створено ДП "Управління забезпечення функціонування об"єктів ЧАЕС". Згідно з наказом № 26-ос від 27.05.2015 р. [PERSON] був звільнений з роботи 29 травня 2015 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію по ст. 38 КзпП України. Відповідно до ст. 116 КзпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КзпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Не заперечується відповідачем і підтверджується довідкою підприємства, що в день звільнення позивача йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі за грудень 2014 року на суму 1913 грн. 16 коп., що є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КзпП України. Враховуючи принцип верховенства права, наявність кредиторської заборгованості Державного бюджету за розрахунками з підприємством по оплаті праці за грудень 2014 року сама по собі не свідчить про відсутність його вини у порушенні строків виплати заробітної плати і не виключає передбачену законом відповідальність у виді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідачем не доведено, що ним були вжиті всі можливі заходи до усунення порушення права на оплату праці та погашення боргу перед позивачем, однак це від нього не залежало і було наслідком дії непереборної сили. Вирішуючи спір в частині розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню, суд погоджується з розрахунком, наданим у судовому засіданні представником відповідача, згідно якого середньоденний заробіток позивача, обчислений відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 з наступними змінами, становить 317,04 грн., а не 433,34 грн., як обчислено у позовній заяві, оскільки згідно правила п. 4 Порядку при обчисленні середнього заробітку не враховується допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, яка була виплачена позивачеві у березні та квітні 2015 року, що підтверджено наданими у судовому засіданні копіями документів. Виходячи з цього розміру середньоденної заробітної плати, розмір середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає до стягнення, становитиме 19973 грн. 52 коп. з розрахунку: 317,04 х 63=19973,52 грн., де 63 - кількість днів затримки розрахунку в межах позовних вимог. У зв'язку з цим позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно задовольнити частково, відмовивши у його задоволенні в іншій частині. Посилання представника відповідача на пропуск позивачем передбаченого ст. 233 КзпП України тримісячного строку давності за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не грунтується на положеннях закону і не може бути підставою для відмови у його задоволенні в цій частині, оскільки згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу перебіг вказаного строку звернення до суду розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки фактичний розрахунок з позивачем не був проведений на день звернення його до суду з цим позовом, перебіг вказаного строку не закінчився. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат та беручи до уваги правила ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог на суму, яка становитиме 365 грн. 1 коп. та на користь держави 122 грн. 19 коп. в частині звільнення позивача від оплати судового збору відповідно до закону.

Outcome: partial