Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаними вимогами до відповідачів, за неодноразово доповненими, зміненими та уточненими позовними вимогами просив визнати недійсною довідку №12 від 13.09.2004 року, видану ЖБК «Жовтневий-23» [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 15.11.2004 року; визнати нікчемними договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , а також договір купівлі-продажу між [PERSON] і [PERSON] ; зобов`язати КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», надалі КП «БТІ» Одеської міської ради, виключити з реєстру прав власності на нерухоме майно запис про [PERSON] , як про власника квартири [ADDRESS] , а також запис про [PERSON] , як наступного власника цієї квартири; визнати нікчемною згоду чоловіка [PERSON] [PERSON] на продаж квартири, яка засвідчена приватним нотаріусом Левченко Н.А. за № 8037 від 29 листопада 2004 року; повернути майно, яке вибуло з володіння позивача, квартиру [ADDRESS] ; вселити [PERSON] у спірну квартиру та заборонити [PERSON] чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю. В обґрунтування позовних вимог посилався на таке. Між позивачем та [PERSON] 08.02.1986 року укладений шлюб. На момент укладання шлюбу у подружжя не було власного житла, тому сторони вирішили вступити в ЖБК "Жовтневий-23" з метою придбання квартири. 1 червня 1991 року шлюб між сторонами було розірвано. 4 березня 1992 року Приморський районний суд м.Одеси ухвалив рішення, яким розділив пай у розмірі 12\~395,49 рублів, що був внесений на ім`я [PERSON] у ЖБК "Жовтневий-23", між позивачем та колишньою дружиною, визнавши за [PERSON] право на частку пайового внеску у розмірі 2\~357,19 (радянських) карбованців, за відповідачкою право на частку цього паю в розмірі 10\~038,30 карбованців. На момент прийняття рішення судом пайові внески за вказану кооперативну квартиру були сплачені у повному обсязі, а тому згідно з положеннями ст. 15 Закону України "Про власність", що діяв на момент існування вказаних правовідносин, сторони набули право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . У квітні 2006 року позивачу стало відомо, що 29.11.2004 року відповідачка здійснила відчуження [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири, а 23 грудня 2004 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, згідно з яким позивача було виписано з квартири. Відчуження вказаної квартири стало можливим наслідок того, що відповідачка, яка була членом ЖБК Жовтневий-23" та на чиє ім`я був оформлений пай, неправомірно отримала від керівництва ЖБК довідку № 12 від 13.09.2004 року про сплату паю нею, [PERSON] , у повному обсязі. На підставі цієї довідки відповідачка отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру на своє ім`я, що й надало їй можливість в подальшому здійснити її відчуження. Враховуючи зазначене, з метою захисту своїх прав та інтересів, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, який втратив право користування спірною квартирою, усунути їй перешкоди у праві користування квартирою. В обґрунтування позову посилалась на наступне. [PERSON] є власницею спірного приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2005 року. 23.03.2012 року [PERSON] була поновлена реєстрація місця проживання за адресою спірної квартири. Втім, факт реєстрації місця проживання [PERSON] створює перешкоди їй як власниці цього майна у здійснені нею права користування, володіння та розпорядження належним майном. В судове засідання з`явився позивач, його представник, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Позовні вимоги [PERSON] не визнали, вважали їх необґрунтованими та такими, у задоволенні яких слід відмовити. В судове засідання з`явився представник [PERSON] , її позовні вимоги підтримав у повному обсязі, заперечуючи при цьому проти задоволення позовних вимог [PERSON] з огляду на їхню необґрунтованість. Представник відповідача Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23» просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] , вказуючи на те, що позивач у спірній квартирі ніколи не проживав, права користування нею не набув. Відповідач [PERSON] надав суду заву, якою позовні вимоги [PERSON] не визнав в повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутністю. Відповідачка [PERSON] надала суду заяву, якою позовні вимоги позивача не визнала у повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності. Відповідач приватний нотаріус Брандіс Алла Борисівна надала суду заяву, якою просила розглядати справу за її відсутністю. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, час та дату судового засідання неодноразово повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню; позов [PERSON] є таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі, з огляду на таке. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів, пояснень сторін. Щодо фактичних обставин. 08 лютого 1986 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб. Під час перебування у шлюбі сторони вирішили вступити в ЖБК «Жовтневий-23» з метою придбання квартири. 04 червня 1991 року шлюб між сторонами розірвано. 04 березня 1992 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким розділив пай (паєнакопичення) у розмірі 12\~395,49 рублів, що був внесений на ім`я [PERSON] у ЖБК "Жовтневий-23", між сторонами, визнавши за [PERSON] право на частку пайового внеску у розмірі 2\~357,19 рублів, за [PERSON] право на частку у розмірі 10038,3 рублів. Зазначене рішення оскаржене сторонами не було, набрало законної сили, є для сторін по справі та для цього суду обов`язковим у всіх своїх висновках та встановлених обставинах. 13 вересня 2004 року на ім`я [PERSON] головою ЖБК «Жовтневий-23» видано довідку №12, згідно із якою визначено, що відповідачка проживала за адресою квартири [ADDRESS] та нею сплачено пай за кооперативну квартиру в повному обсязі в 1990 році у сумі 12\~061,73 рубль (карбованців). На підставі зазначеної довідки 15 листопада 2004 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності, згідно із яким квартира [ADDRESS] стала належати їй на праві приватної власності. В подальшому згідно з договором купівлі-продажу від 29 листопада 2004 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив спірну квартиру під [ADDRESS] . У подальшому згідно з договором купівлі-продажу від 30.08.2005 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбала спірну квартиру [ADDRESS] . Щодо вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини, встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 04 березня 1992 року, яким здійснено поділ спільного майна подружжя, зокрема, поділ паю в розмірі 12395,49 рублів, що був внесений на ім`я [PERSON] у ЖБК "Жовтневий-23", між сторонами, яким визнано за [PERSON] право на частку пайового внеску у розмірі 2\~357,19 рублів, за [PERSON] право на частку в розмірі 10\~038,3 рублів, є преюдиційними по відношенню до цього рішення, а вказані встановлені цим рішенням обставини такими, що не підлягають додатковому доведенню та обґрунтуванню. За правилом ст.15 Закону України «Про власність» від\~7 лютого 1991 року № 697-XII, що набрав чинності 15.04.1991 року та діяв на момент виникнення та існування спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. У відповідності до ст. 21 Закону України «Про кооперацію» пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Майнові внески оцінюються у грошовій формі. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. У разі виходу або виключення з кооперативу фізична чи юридична особа має право на одержання своєї загальної частки натурою, грішми або (за бажанням) цінними паперами відповідно до їх вартості на момент виходу. Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, суд дійшов висновку, що підставою набуття позивачем [PERSON] та [PERSON] права на спірну квартиру є виплата ними суми паю та формування певного за розміром паєнакопичення. Саме факт сплати подружжям суми паю та набрання чинності статтею 15 Закону України «Про власність» призвели до виникнення у сторін права спільної власності на спірну квартиру. Втім, вказаним судовим рішенням здійснено поділ паю між подружжям, що відповідним чином вплинуло на розподіл прав на спірну квартиру між сторонами згідно з правилами статті 17 Закону України «Про власність», згідно з якою: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Ступінь участі фінансової та трудової у формуванні цього спільного майна визначена зазначеним рішенням суду, що й має бути застосоване для визначення розмірів часток колишніх подружжя у праві спільної часткової власності на спірну квартиру. Таким чином, позивач [PERSON] набув у власність відповідну частину спірної квартири, що є пропорційно до належного йому на підставі судового рішення про поділ майна подружжя розміру пайового внеску члена Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23». Додатково судом враховано, що така можливість поділу була передбачена, зокрема, статутом Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23», згідно із п.8 якого розділ квартири між членами житлово-будівельного кооперативу (між чоловіком і дружиною) відбувається у випадку розірвання шлюбу між ними за рішенням суду. Суд відкидає як необґрунтовані доводи сторони [PERSON] в частині тверджень, що право власності на спірну квартиру набула виключно [PERSON] як член житлового кооперативу: факт членства особи самий по собі не призводить до виникнення в неї прав власності на займане житло. Навпаки, наведені норми права пов`язують виникнення право власності на цю квартиру не з фактом членства у ЖБК, а з виплатою паю. Саме виплата паю й є правовою та фактичною підставою реалізації законодавчого положення статті 15 Закону України «Про власність» та виникнення права власності у відповідних частках у [PERSON] та [PERSON] . Така правова позиція повною мірою узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Оцінка спірних правовідносин повною мірою має відповідати викладеній правовій позицію, основною ідеєю якої є врахування факт того, що є джерелом набуття майна, чи є таким джерелом спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Визначаючи розмір нерухомого майна, належного [PERSON] , суд виходить із пропорційного відношення його розміру частки паю до загального розміру пайового внеску на спірну квартиру [ADDRESS] : 2357,19 (частка паю позивача)/12395,49 (загальний розмір паю)=0,19, що внаслідок округлення з метою обрахування ідеальної долі майна складає 1/5 частину квартири. Обраховуючи розмір належної позивачу частини майна суд враховує ті відомості щодо загального розміру паю, які були встановлені судовим рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 04 березня 1992 року про поділ майна подружжя, зокрема, й визначений загальний розмір паю в сумі 12\~395,49 рублів. Наведена обставина свідчить про певний правовий дефект документу, що став підставою для видачі відповідачці свідоцтва про право власності на квартиру, оскільки згідно з виданою на ім`я [PERSON] 13 вересня 2004 року довідки №12, нею особисто сплачено пай у повному обсязі в 1990 році у сумі 12061,73 рубль, що є меншою сумою, аніж зазначено в рішенні суду, та не відповідає його змістові, оскільки на той час пай вже був розділений судом. Таким чином, встановлення факту належності позивачу частини спірної квартири, а також невідповідність відомостей щодо загального розміру паю, зазначених у довідці, свідчить про протиправність видачі лише на ім`я [PERSON] свідоцтва про право власності від 15 листопада 2004 року, згідно із яким квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, як єдиному власнику, саме в частині визначення кола осіб власників. За наведених обставин, суд вважає зазначену вимогу позивача про визнання свідоцтва недійсним такою, що підлягає частковому задоволенню та визнає частково недійсним зазначене свідоцтво в частині визначення належних осіб власників цього майна, встановивши, що співвласниками цієї квартири є [PERSON] з розміром належної їй частки у праві спільної часткової власності рівній 4/5 частинам, а також [PERSON] з розміром належної йому частки у праві спільної часткової власності рівній 1/5 частині. Щодо вимоги про витребування квартири на користь позивача. Як вже було встановлено, [PERSON] в силу рішення суду, факту часткової виплати суми паю, з чим названий Закон пов`язував виникнення певних прав, став власником 1/5 частина спірної квартири під [ADDRESS] , відповідно позивач набув й право на розпорядження належним йому на праві спільної власності майном. При цьому, згідно з договорами купівлі-продажу від 29 листопада 2004 року та від 30.08.2005 року зазначене майно було неодноразово продане, в результаті чого на сьогоднішній день квартира належить [PERSON] , яка з огляду на положення ЦК України набула статусу добросовісного набувача. При вирішенні питання про витребування на користь позивача спірного майна судом враховано наступне. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до правової позиції, сформульованої Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Вказаного висновку Верховний Суд України дійшов також і в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними за 2007 рік, згідно із яким якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Зазначене повною мірою узгоджується із правовою позицією, викладеною у п.21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно із якою у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Згідно з правилом ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. У відповідності до правової позиції, сформульованої в листі № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Таким чином, принциповим у вирішенні вказаного питання є встановлення факту вибуття спірної частини квартири від [PERSON] поза його волею, що і було встановлено під час судових засідань та не заперечене належним чином стороною відповідача та третьої особи. У цьому висновку суд також виходить з того, що позивач, як співвласник спірної квартири, згоди на її відчуження не надавав, не вчиняв жодних дій, які б свідчили про вибуття нерухомого майна з його волі, а його користування квартирою було унеможливленим внаслідок вчинення протиправних дій відповідачкою [PERSON] з перешкоджання позивачу у користуванні цим майном. Зазначені обставини встановлено іншим рішенням суду про його вселення у спірну квартиру, яким визнано дії [PERSON] та, найважливіше, встановлено факт вибуття спірного майна з володіння позивача поза його волею. Наведене, зокрема підтверджується наявною в матеріалах справи копією рішення суду від 19.12.1990 року про вселення позивача у спірне нерухоме майно. Отже, встановивши наведені обставини, суд має позовні вимоги про витребування майна задовольнити частково, витребувавши з незаконного володіння [PERSON] у приватну власність [PERSON] 1/5 частину квартири [ADDRESS] , що не належала [PERSON] , яка не вправі була здійснювати її відчуження, яка вибула з володіння позивач позв його волею, що є підставою для повернення цієї частки у власність позивача. При цьому, судом враховано, що вимога про визнання правочину нікчемними конкурує з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, з огляду на що останні із зазначених вимог задоволенню не підлягають, оскільки є неналежним способом захисту у досліджуваних правових відносинах. Щодо вимоги позивача про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Втім, незважаючи на те, що [PERSON] належала на праві спільної власності частина квартири [ADDRESS] , він був позбавлений права користуватися нею внаслідок протиправних дій відповідачки [PERSON] . Права позивача на спірну квартиру не визнаються у чинним власником [PERSON] . Наведене, зокрема підтверджується наявною в матеріалах справи копією рішення суду від 19.12.1990 року про вселення позивача у спірне нерухоме майно, яке було виконане та відповідною заявою до органів прокуратури, яку він подавав внаслідок його побиття невідомими особами вже після виконання цього рішення. Об`єктом права власності є зазначена спірна квартира в цілому, що в цілому перебуває у спільній власності сторін, розмір часток співвласників має впливати, зокрема, на розмір участі в утриманні майна, а тому не може впливати на саме існування у позивача права на користування нею. Враховуючи, що питання визначення порядку користування спільним майном не входили в предмет судового розгляду, останній судом не оцінювався та не досліджувався; в разі виникнення такого спору підлягає вирішенню в іншому провадженні. Окрім наведених підстав, істотне значення для вирішення питання про вселення позивача у квартиру мають також й інші обставини. Так, згідно із ордером №2468 від 25 квітня 1990 року на жиле приміщення квартири [ADDRESS] , який виданий на ім`я [PERSON] , до складу її сім`ї входили позивач [PERSON] та її син [PERSON] . Таким чином, навіть припускаючи обґрунтованість заперечень відповідачки щодо факту належності позивачу на праві власності спірної частини квартири, він не був позбавлений права користування нею з огляду на таке. У відповідності до положення ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Наведене правило реалізоване й серед положень параграфа 5 статуту Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-23», у відповідності до якого припинення сімейних відносин із членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його родини права користування займаним житловим приміщенням. Отже, сам факт припинення сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] не може вважатися та не був самостійною підставою для припинення права користування позивача щодо спірної квартири [ADDRESS] . Додатково судом враховано наступне. Питання права користування [PERSON] спірною квартирою вже вирішувалось в межах іншого судового провадження, результатом чого стала ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2007 року по справі №2-2158/07 про залишення позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виписки без розгляду. Також зазначеною ухвалою суду допущено поворот виконання рішення, на підставі якого раніше позивача було знято з реєстрації місця проживання за адресою квартири. При цьому, як вбачається з відповіді Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 17.04.2012 року та довідки про склад сім`ї й прописку від 26.05.2014 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Жовтневий-23», зазначену ухвало було виконано та поновлено реєстрацію позивача за адресою квартири [ADDRESS] із внесенням відповідної відмітки у паспортному документі позивача. Відповідно до ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до ст.6 цього Закону для реєстрації особа або її законний представник подає, окрім іншого, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації. Аналіз наведених положень Закону у своїй сукупності надає підстави для висновку, що передумовою для здійснення дій з реєстрації місця проживання особи є, перш за все, наявність права проживання за певною адресою, як такого, у суб`єкта наведеного права. Тобто, законом передбачається можливість реєстрації місця проживання або перебування лише за умови доведення наявності у особи суб`єктивного права на проживання в конкретному житлі та сам факт такого проживання у ньому. Отже, у цьому випадку наявність у позивача [PERSON] зареєстрованого місця проживання за адресою спірної квартири є додатковим підтвердженням його права користування зазначеним майном, що у сукупності із іншими встановленими обставинами є беззаперечним підставами для задоволення вимоги про вселення позивача у відповідне приміщення квартири. При цьому, враховуючи факт доведення наявності права користування квартирою та факт перешкоджання позивачу у реалізації цього права на житло суд вважає за необхідне заборонити [PERSON] створювати у подальшому [PERSON] перешкоди у користуванні та проживання в квартирі [ADDRESS] . Вимоги позивача та третьої особи [PERSON] за своєю правовою природою є зустрічними та взаємовиключними, а тому часткове задоволення позову [PERSON] виключає можливість задоволення вимог названої третьої особи. Стосовно інших заявлених позовних вимог позивача суд вирішив відмовити у їхньому задоволенні з огляду на їх неналежну доведеність та необґрунтованість, а також в силу того, що позивачем заявлено вимоги у відповідності до тих способів захисту, що можуть бути застосовані до захисту порушених цивільних прав, тобто є неналежними способами захисту. Разом з цим, встановлені обставини за позовом [PERSON] виключають можливість задоволення об`єднаного позову [PERSON] , оскільки є такими, що спростовують доводи та посилання [PERSON] , з огляду на що суд визнає її позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Outcome: partial