Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

06 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що перебував з відповідачем в трудових відносинах, в період 2010-2016 років працював на посаді електрослюсаря підземного з повним робочим днем під землею. 19.10.2016 року був звільнений за ст 38 КзПП України, за власним бажанням у зв"язку з переходом на пенсію. Підприємство в день звільнення з ним не розрахувалось відповідно до вимог законодавства про працю, заборгованість становить 17079,79 грн, яку він просить стягнути. Також вважає, що з 19.10.2016 року и до дня звернення до суду із позовом, за 261 день, він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 58023,96 грн. Разом просить стягнути 75103,75 грн. У судовому засіданні позивач підтримав вимоги в повному обсязі. Визнав, що згідно довідки заборгованість підприємства по зарплаті становить лише 3084,44 грн, решта, - 13995,35 грн це разова виплата-допомога при переході на пенсію згідно Галузевої угоди. Про поновлення строку звернення до суду не просив. Представник відповідача в судове засідання надав заяву, в якій позов визнав частково. Просив про розгляд справи за його відсутності. В запереченнях посилався на наявність лише заборгованості підприємства, як одноразової допомоги, нарахованої згідно п.12.15 "Галузевої угоди". Просив відмовити в частині стягнення середнього заробітку. Вислухавши сторони, вивчивши справу, суд вважає позов частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст.116 при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Відповідно до приписів ч 1 ст 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст 116, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 ст 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналізуючи наведені норми КЗпП України та викладену законодавцем назву самої статті 117 «Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні», суд дійшов висновку, що в ній не йдеться про стягнення належної працівникові (заробленої та не отриманої) заробітної плати, а розглядаються, передбачені законом «штрафні санкції» проти несумлінного роботодавця. Враховуючи наведені приписи, заявлену позивачем вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд розглядає її як «відповідальність». А тому, з моменту неотримання робітником належних при звільненні сум, має місце трудовий спір, за вирішенням якого повинен звернутися і звернувся позивач і на нього, на переконання суду, розповсюджується дія саме ч 1 ст. 233 цього Кодексу щодо тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору. Згідно ж приписів ч 2 ст 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що вони в період 2010-2016 років перебували в трудових правовідносинах, були відповідно робітником та роботодавцем. Натепер назва юридичної особи -роботодавця, - Публічне акціонерне товариство "Лисичанськвугілля" відокремленийпідрозділ "Шахта імені [PERSON]"(ас44). Позивач працював на посаді електрослюсаря підземного з повним робочим днем під землею. 19.10.2016 року був звільнений за ст 38 КзПП України, за власним бажанням у зв"язку з переходом на пенсію, що підтверджено відповідними записами в трудовій книжці(лс 12-27, 29). Також визнано сторонами, що на момент звільнення підприємство з працівником не розрахувалось відповідно до вимог законодавства про працю. Згідно довідки (ас 28) належні до виплати суми стновлять: 13995,35 грн нарахована але не виплачена допомога при переході на пенсію згідно Галузевої угоди, що не оспорюється сторонами (ас44); 3084,44 грн,- заборгованість підприємства по зарплаті 2015-2016 років, яка натепер не виплачена, що вбачається із довідки, підтверджено позивачем та не спростовано відповідачем. Одже, вимоги позивача щодо стягнення на його користь 3084,44 грн належної (заробленої та не отриманої) з вини роботодавця заробітної плати, не обмежені будь-яким строком, й підлягають задоволенню. Стягнення нарахованої 13995,35 грн але не отриманої допомоги при переході на пенсію згідно галузевої угоди також підлягають задоволенню. Щодо інших вимог, позивач, не отримавши від власника в день звільнення 19.10.2016 року належних виплат, безсумнівно знав та повинен був дізнатися, що його права порушені і мав змогу звернутися за їх захистом до суду, однак не скористався таким правом. Позовна заява надійшла до суду лише 06.07.2017 року (лс1), тобто май же через десять місяців з часу звільнення. Тим самим, позивачем без поважних причин порушено приписи ч 1 ст. 233 Кодексу щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору. Про поновлення строку звернення до суду останній не просив відповідної заяви не подавав. Суд зважає на позицію, наведену в п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1994 року з наступними змінами „Про практику розгляду судами трудових спорів де розяснено, що встановлені ст 228,233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушенний строк. Передбачений ст 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний і тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обовязки сторін. Враховуючи встановлені судом обставини справи та приймаючи до уваги наведені правові позиції, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено права позивача щодо неотримання розрахунку в день звільнення і допущено затримку такого розрахунку, що в свою чергу надавало можливість позивачеві звернутися до суду за захистом порушеного права. Однак обізнаний позивач таким своїм правом у строки, встановлені КзПП України, не скористався. Про поновлення пропущеного строку суд не просив, ніяких підстав їх пропуску не навів. А тому в задоволенні вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за 261 днів в сумі 58023,96 грн слід відмовити за пропуском строку. Оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат за законом, вони підлягають стягненню з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним вимогам, -363,87 грн.

Outcome: partial