Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

13.03.2019 року головний лікар Комунального закладу "Херсонська обласна психіатрична лікарня" Херсонської обласної ради [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить продовжити госпіталізацію [PERSON], який народився 01.04.1976 року, у КЗ «Херсонська психіатрична лікарня» ХОР у примусовому порядку. В заяві зазначено, що [PERSON] інвалід ІІ групи безстроково, визнавався недійєздатним за рішенням суду. Хворий неодноразово лікувався в ХОПЛ, остання госпіталізація 04.03.2018 року. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13.03.2018 року примусово госпіталізований до психіатричного закладу, а рішенням від 17.09.2018 року госпіталізацію продовжено. Його стан залишається нестабільним, зберігаються формальні порушення мислення, завишена самооцінка, вважає себе вмілим, багатим, сильним, впливовим, через маячні ідеї відношення має вкрай негативне відношення до батьків, вороже до них налаштований, вже на протязі місяця не виходить до них на побачення, критикує продуктові передачі, одяг. Враховуючи анамнестичні відомості про зникнення з дому, про агресію до батьків, про напад на нього невідомих і отриманні ножові поранення в минулому, категоричну відмову приймати ліки амбулаторно, пацієнт не може бути виписаний із стаціонарного психіатричної лікарні. Потребує продовження лікування. В судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги заяви та надав пояснення, аналогічні викладеним в заяві обставинам. Зазначив, що на сьогоднішній день психічний стан [PERSON] потребує продовження лікування в умовах психіатричного стаціонару у примусовому порядку. Лікар-психіатр в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у формі параноїдної шизофренії з безперервно-прогредієнтним перебігом, маячний синдром. Оскільки пацієнт не визнає себе хворим, відмовляється вживати табелетовані ліки, висказує погрози на адресу батьків, вважає, що пацієнт амбулаторно лікуватися не буде, що призведе до загострення хвороби. Заінтересована особа опікун [PERSON] у судовому засіданні просила задовольнити заяву. Зазначила, що лікування її сина вдома неможливе. Він категорично відмовляється від прийому ліків, внаслідок чого його поведінка стає агресивною. Він висловлює наміри позбавити її життя, агресивно відноситься до батька, вдома не тримається, покидає на кілька діб. Вказала, що хвороба сина спадкова, хворів її брат, племінниця. Особа, щодо якої вирішується питання про продовження госпіталізації у психіатричному стаціонарі, [PERSON] в судовому засіданні вказав, що реальна картина не відповідає поясненням учасників судового розгляду, він вже 7 років безперервно перебуває у лікарні, він нікому не погрожує та може знаходитися дома, але матір не має бажання його забирати. Він приймає таблетки. Спочатку в судовому засіданні заперечував проти продовження його госпіталізації, вважав, що в цьому не має потреби, але, в подальшому зазначив, що при необхідності він ще півроку «посидить» у лікарні. Прокурор вважав заяву обґрунтованою, не заперечував проти її задоволення. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, встановив фактичні обставини справи на підставі досліджений в судовому засіданні письмових доказів та оглянутих медичних карток стаціонарного хворого, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 339 Цивільного процесуального кодексу України, за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Згідно вимог ч.1 ст.340 ЦПК України у заяві про продовження госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для продовження надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. У відповідності до ч.2 зазначеної статті, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Згідно ч.3 ст.13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров'я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 01.06.2016 положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Конституційний Суд України зазначив, що до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. З матеріалів справи та оглянутої в судовому засіданні медичної картки стаціонарного хворого вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 26.08.2009 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатним та призначено для нього опікуна [PERSON], [INFO]. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13.03.2018 року дозволено госпіталізацію в примусовому порядку [PERSON], [INFO], до КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня» ХОР. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17.09.2018 року продовжено лікування [PERSON], [INFO], у Комунальному закладі "Херсонська обласна психіатрична лікарня" ХОР. На даний час стан хворого не змінився, покращення відсутні. У звязку з тим, що він вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, відмовляється від пройму таблетованих медичних препаратів, він потребує продовження лікування в умовах психіатричного стаціонару. Згідно заяви [PERSON] просить продовжувати лікування її сина [PERSON] Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів КЗ "Херсонська обласна психіатрична лікарня" ХОР від 12.03.2019 року №876, [PERSON], [INFO], оглянутий 07.03.2019 р. страждає на тяжкий психічний розлад у формі параноїдної шизофренії з безперервно-прогредієнтним перебігом, маячний синдром. Потребує продовження стаціонарного лікування через погіршення стану здоровя. В сенсі позиції Європейського Суду з прав людини, висловленої у справі «Ракевич проти Росії» № 58973/00 від 28.10.2003 року, відносно того, що захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації, і захворювання повинно продовжуватись протягом періоду госпіталізації, - суд приходить до висновку, що комісією лікарів-психіатрів Комунального закладу "Херсонська обласна психіатрична лікарня" ХОР, було встановлено у [PERSON] такий вид тяжкого психічного розладу здоров'я, який свідчить про те, що він не здатний забезпечити свою життєдіяльність. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що через наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, останній вчиняє та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. У звязку з чим, лікування хворого можливе тільки в умовах стаціонару. Суд дійшов переконання, що заява щодо продовження лікування [PERSON] підлягає задоволенню. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави. Повний текст рішення складено 15 березня 2019 року.

Outcome: approved