Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Заявник представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі ТОККПНЛ) [PERSON] звернулася до суду з заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON], [INFO], до психіатричного закладу. В обґрунтування вимог посилається на те, що є достатні підстави для госпіталізації, передбачені законом. В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] заяву підтримала і пояснила, що [PERSON] хвора на важке психічне захворювання, становить небезпеку для себе і оточуючих, погіршився її психічний стан а тому може бути завдана шкода її здоровю, якщо не буде надана психіатрична допомога, у разі не проходження курсу лікування в умовах стаціонару. Прокурор заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без її згоди підтримав, висловивши думку про доцільність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. [PERSON] в силу стану здоровя не змогла висловитися з приводу заяви. Законний представник [PERSON] заяву підтримав, надавши пояснення з приводу важкого стану здоровя його матері, та обставин, які обумовили звернення до медичного закладу для надання допомоги. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Гр. [PERSON] була госпіталізована в 4-е психіатричне відділення ТОККПНЛ 31.01.2018 року, повторно в даному році за направленням амбулаторно-поліклінічного відділення, після огляду лікарем-психіатром [PERSON]В у зв'язку із неадекватною поведінкою: зі слів сина пацієнтка йде з дому і не повертається, не впізнає рідних, проявляє вербальну і фізичну агресію, не спить вночі, не доглядає за собою. З анамнезу хвороби пацієнтки відомо, що родом із селянської сім'ї, є другою із трьох дітей. Освіта 9 класів ЗОШ. Навчання не продовжувала. Працювала різноробочою на різних роботах. В 2000 році поїхала в Італію, де працювала до 2012 року. Повернулася додому з невідомих родичам причин. З того часу ніде не працювала і не працює по даний час. Заміжня. Має двох дорослих синів. Проживає з чоловіком і сім'єю молодшого сина. В поведінці змінилася зразу після повернення з закордону, почала поступово забуватися, робити дивні для рідних речі: починала варити їсти не знала як закінчити, не вміла одягнутися, не доглядала за собою. Близько двох років тому почала не впізнавати рідних, втікати з дому. Зверталися до приватних психіатрів, возили "по бабках", монастирях, приймали рекомендоване лікування: таблетки мема, гідазепам. Покращення практично не було. Близько двох місяців тому почала проявляти агресію до рідних, внуків, не спить вночі, відмовляється виконувати будь-яку гігієну, їсть з допомогою, не розуміє, що таке туалет, в більшості фізвідправлення "в штани". 26.01.2018 року була вперше госпіталізована в 4 психіатричне відділення ТОККПНЛ у супроводі сина, з яким проживає, але від обстеження та лікування в закритому психіатричному відділенні відмовились, оскільки було роз'яснено, що госпіталізація пацієнтки може бути тільки в судовому порядку (враховуючи стан пацієнтки та неможливість самостійно дати згоду на лікування) і через те, що її обстеження та лікування може бути тільки в умовах закритого психіатричного відділення. Психічний статус пацієнтки: дезорієнтована у всіх видах орієнтації. В свідомості. Мовному контакту важкодоступна. Сидить в кріслі, дивиться в одну точку, на звернені до неї запитання відповідає не по суті, або взагалі не відповідає, через те, що не розуміє запитаного. Мислення конкретно-образне. Емоційно-неврівноважена, легко-збудлива, голосно викрикує окремі фрази та слова, матюкається, поривається кудись йти, на звернену до неї мову не реагує. Неохайна. До свого стану некритична. Суїцидальні та соціально-небезпечні думки не висловлює. 31.01.2018 року гр. [PERSON] була оглянута комісією лікарів-психіатрів у складі: завідувача кафедри психіатрії [PERSON]П, заступника головного лікаря з експертизи [PERSON], завідувача 4-им психіатричним відділенням [PERSON] та лікуючого лікаря [PERSON] Було встановлено діагноз: Судинна деменція. Комісія прийшла до висновку, що пацієнт потребує стаціонарного обстеження та лікування без її усвідомленої згоди в звязку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого не можливо отримати усвідомлену згоду. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року, особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІП, з наступними змінами, у взаємозвязку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоровя особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Так, у ст.5 Конвенції встановлено, які вимоги повинні бути дотримані, при затриманні особи, як душевнохворої, а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку. Наданими суду пояснення лікаря-психіатра, письмовими доказами суд вважає підтвердженими обставини, які свідчать про її небезпеку для себе та оточуючих та суттєву шкоду здоровю [PERSON] внаслідок погіршення стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога, що підтверджує необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Аналізуючи в сукупності вищенаведені обставини, суд вважає, що слід помістити, [PERSON] [INFO], без її усвідомленої згоди на стаціонарне лікування до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні. На підставі наведеного,

Outcome: approved