Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права застави нерухомого майна припиненим. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 27.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договорі позики грошових коштів у розмірі 1 611 388,80 грн., що згідно курсу НБУ на день укладання договору становило 201 600 доларів США строком до 27.09.2014 року. З метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань, 18.01.2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS], строк припинення іпотеки не визначений. Позивач вважає, що право іпотеки нерухомого майна припинилось, оскільки протягом трьох років з дня настання строку вимоги (27.09.2014 року) іпотекодержатель не пред'явив своїх вимог до іпотекодавця. З цих підстав просить визнати припиненим право застави нерухомого майна за договором іпотеки від 18.01.2014 року, зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гордієнко О.В. внести до державного реєстру дані про припинення права застави. Відповідач [PERSON] подав суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що [PERSON] не виконано належним чином свої зобов'язання за договором позики, а сплив строку позовної давності не припиняє суб'єктивного права кредитора на одержання виконання зобов'язання. Крім того, посилається на те, що 18.08.2017 року та 12.09.2017 року [PERSON] частково повернуті кошти згідно умов договору позики, а тому строк позовної давності переривався. Згідно відповіді на відзив, представник позивача посилається на те, що жодних коштів за договором позики [PERSON] не повертала, факт передачі коштів не підтверджується належними доказами. Відповідачем [PERSON] подано заперечення на позов, в якому звернуто увагу на те, що позивачем не наведено жодної норми закону, яка б визначала те, що припинення строку позовної давності свідчить про припинення позики та іпотеки. Відповідачем приватним нотаріусом КМНО Гордієнко О.В. подано суду відзив на позову, в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог до неї, оскільки нотаріус не може бути відповідачем у справі, законодавством не передбачено можливість зобов'язання нотаріуса вчинити реєстраційні дії на підставі рішення суду. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзиві та у запереченнях. Відповідач приватний нотаріус КМНО Гордієнко О.В. до суду не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалив розглядати справу за її відсутності. Заслухавши учасників справи, допитавши свідка [PERSON], дослідивши зібрані у справі письмові докази, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договорі позики грошових коштів у розмірі 1 611 388,80 грн., що згідно курсу НБУ на день укладання договору становило 201 600 доларів США строком до 27.09.2014 року. З метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань, 18.01.2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 23.12.1997 року. Учасниками справи не подано суду доказів, які б вказували на те, що зобов'язання [PERSON] за договором позики на момент вирішення даної справи виконані. З показань [PERSON], допитаної в якості свідка, кошти за договором позики вона отримувала не від відповідача [PERSON], а від [PERSON], якому свій борг вона і повернула, але її ошукали і не припинили іпотеку. [PERSON] бачила один раз в житті при укладанні договору позики, з приводу повернення коштів він до неї не звертався. Суд вважає неналежним доказом в даній справі показання свідка [PERSON] щодо виконання нею зобов'язань іншій особі, оскільки ніякими іншими доказами не підтверджено те, що договір позики, який укладений між нею та відповідачем [PERSON] має дефект щодо сторін правочину, того, що кошти були передані не тією особою, яка зазначена як позикодавець у договорі позики. Наявні в матеріалах справи договори позики та іпотеки спростовують в повній мірі показання свідка [PERSON] Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 "Припинення зобов'язання" розділу I книги п'ятої "Зобов'язальне право" ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 "Припинення зобов'язання" ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку"). Натомість Законом України "Про іпотеку" не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. Системне тлумачення вищевказаних положень чинного законодавства дозволяє суду дійти висновку про те, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за договором позики і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за договором позики, і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку". З цих підстав суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених у справі позовних вимог.

Outcome: dismissed