Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини за змістом котрого позивачка просить суд розірвати шлюб [PERSON] ([ADDRESS]) та [PERSON] (м. Ужгород вул. Собранецька, 156) , зареєстрований 17 жовтня 2013 року ВДРАЦС реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 1900, та визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з мітірю [PERSON] ([ADDRESS]). Окрім цього предметом позову є вимога про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1\\6 частини заробітку відповідача щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні вимогу щодо розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини з позивачем, відповідач [PERSON] визнав у повному обсязі, а тому суд вважає, що існує правова підстава ухвалення часткового рішення в порядку ст. 259 ЦПК України, щодо вимог про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини Позивач у судове засідання зявився, зазначені вище позовні вимоги підтримав. Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17 жовтня 2013 року ВДРАЦС реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 1900. Від шлюбу у сторін спору є спільна дитина [PERSON], [INFO] Відповідно до \~ст.112 СК України\~суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сімї суперечитиме інтересам одного з них. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена\~Конституцією України\~охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Юридичною підставою для застосування судами України прецедентів ЄСПЛ є положення п. 1\~Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", відповідно до якого Україна визнала обовязковою і без укладання спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. У\~ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 р. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). В судовому засіданні при вирішенні спору про розірвання шлюбу позивач пояснив, що сторони спору уже тривалий час не проживають сімєю, у них різні погляди на життя та сімейні цінності, не ведуть спільного господарства, позивач остаточно переконався у необхідності припинення шлюбних відносин, і має намір після розірвання шлюбу влаштувати особисте життя. Відповідач, в свою чергу, позов в частині розірвання шлюбу цілковито визнав. За значених обставин Суд вважає, що відносини, котрі склалися між сторонами спору (наявність різних поглядів на життя та сімейні цінності, відсутність реального спільного бажання зберігати їх шлюб, бажання визначати вільно свій «приватний простір») , дозволяють зробити висновок, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін спору. За правилами частини першої ст. 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.\~ У даній справі відповідач також визнав позов щодо визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з мітірю [PERSON] ([ADDRESS])

Outcome: approved