Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що була звільнена з посади завідувача дошкільного навчального закладу № 3 в см. Клесів Сарненського району на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню контракту, хоча законодавством не передбачено необхідності укладення такого трудового договору. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник [PERSON] позов підтримали, на стягненні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не наполягали. При цьому пояснили, що приводом для звільнення позивачки є відношення до неї Клесівського селищного голови Буйного В. П., який наполіг на призначенні на звільнену посаду іншої особи. Оскільки контракт переукладався на повторні терміни неодноразово, просили вважати його укладеним на невизначений термін, а звільнення визнати незаконним. Представники відповідача Жабчик Г. В. та Якутчик М. І. позову не визнали, заявили, що [PERSON] призначалась відповідачем на посаду завідувача ДНЗ № 3 смт. Клесів на умовах контракту, який був погоджений сторонами. Оскільки строк контракту закінчувався 28 серпня 2013 року, на адресу відповідача надійшло звернення Клесівської селищної ради від 31 травня 2013 року про відсутність підстав для продовження контракту з позивачкою, остання була попереджена про наступне звільнення, а після використання відпусток 12 грудня 2012 року була звільненою. Оскільки звільнення проведене законно, просили у задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду до участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Клесівську селищну раду Сарненського району. Представник третьої особи Ведров А. О. позову не визнав, зазначивши, що за результатами ревізії фінансової інспекції в червні 2013 року Клесівська селищна рада зверталась до відділу освіти Сарненської ОДА з пропозицією притягнення до дисциплінарної відповідальності директорів ДНЗ смт. Клесів, в т. ч. [PERSON] Оскільки позивачка звільнена по закінченню укладеного з роботодавцем контракту, просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи і матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно копії трудової книжки [PERSON] працювала у відповідача на посаді завідувача ДНЗ № 3 смт Клесів Сарненського району з 11 вересня 2008 року. Судом встановлено, що наказом відповідача № 184-К від 14 листопада 2013 року позивачка [PERSON] звільнена з роботи з посади в останній день відпусти 12 грудня 2013 року згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Підставою звільнення зазначений контракт з завідувачем ДНЗ [PERSON] від 26 серпня 2010 року. З оглянутого контракту від 26 серпня 2010 року вбачається, він укладений між позивачкою та відповідачем на строк з 27 серпня 2010 року по 28 серпня 2013 року, за його умовами керівник зобов'язується виконувати посадові обов'язки, а роботодавець - гарантувати додержання прав працівника. Частиною 3 статті 21 КУпАП визначена правова природа особливої форми трудового договору - контракту, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, встановлюються угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Постановою КМ України від 19 березня 1994 року № 170 "Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору", встановлено що контрактна форма трудового договору застосовується до працівників при прийнятті (найманні) на роботу, лише у випадках, прямо передбачених законами. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 грудня 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст. 21 КЗпП). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст. 9 КЗпП недійсними умов праці за контрактом. Статтею 31 Закону України від 11 липня 2001 року № 2628-III "Про дошкільну освіту" у редакції на час укладення контракту станом на серпень 2010 року передбачено, що керівника та заступника керівника державного і комунального дошкільного навчального закладу призначає на посаду та звільняє з посади відповідний орган управління освітою. Згідно ж статті 20 Закону УРСР, від 23 травня 1991 року № 1060-XII "Про освіту" у відповідній редакції керівники навчальних закладів, що є комунальною власністю, призначаються Міністерством освіти Автономної Республіки Крим, відповідними обласними, міськими, районними органами управління освітою за попереднім погодженням з місцевими органами державної виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. За замістом вказаної статті лише керівники навчальних закладів, що є у загальнодержавній власності і підпорядковані Міністерству освіти України, обираються за конкурсом і призначаються на посаду Міністерством освіти України шляхом укладання з ними контракту відповідно до порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України, про який згадувалось вище. Сторонами не заперечувались обставини належності дошкільного навчального закладу № 3 в смт. Клесів Сарненського району, керівником якого була призначена позивачка, до категорії закладу, заснованого на комунальній формі власності. Таким чином, укладення контракту із позивачкою в порушення вимог ст. 21 КЗпП України слугує для суду підставою для визнання відповідно до ст. 9 КЗпП недійсними положень, які встановлювали строк перебування на посаді позивачки, а по його закінченню стали протиправною підставою для її звільнення, погіршуючи становище працівника порівняно з законодавством України. Доводи представників відповідачів та третьої особи з посиланням на показання свідків про ініціювання органом місцевого самоврядування звільнення позивачки через допущені нею порушення, своєчасне попередження про звільнення, пропозицію іншого місця роботи як одинокій матері не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не виправдовують неправомірність дій відповідача та порушення охоронюваних законом трудових прав позивачки. Оскільки звільнення позивачки було здійснено не на підставі та не у відповідності до вимог трудового законодавства, у відповідності до ст. 235 КЗпП України позивачка підлягає поновленню на роботі. Вимога ж про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу не доведена позивачкою, суду не надані розрахунки такого відшкодування у відповідності до положень порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Рішення про поновлення на роботі позивачки слід допустити до негайного виконання, як це визначено статтею 367 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial