Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

07.11.2016 року до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки площею 3,8239 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кропивнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, укладеного між [PERSON] та ТОВ "Щедра Нива" недійсним, скасування його державної реєстрації та зобов"язати ТОВ "Щедра Нива" с. Клітенки Хмільницького району Вінницької області повернути [PERSON] належну йому земельну ділянку. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує, тим що він є власником земельної ділянки площею 3,8239 га, що розташована на території Кропивнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області. У 2016 році він дізнався, що відповідач самовільно від його імені склав, підписав та зареєстрував у відділі Держкомзему договір оренди земельної ділянки строком на 10 років. Примірник договору оренди у позивача відсутній. Позивач зазначає, що договору оренди земельної ділянки та акту приймання-передачі належної йому земельної ділянки не підписував. Вказаний договір оренди порушує його права , а тому він просить визнати його недійсним та скасувати його реєстрацію та повернути належну йому земельну ділянку. В судовому засіданні позивач та його представник зменшили позовні вимоги та просили визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між сторонами по справі. Позивач зазначив, що він в 2007 році уклав договір оренди земельної ділянки з ТОВ "Щедра Нива" дія якого закінчилась в 2015 році. Іншого договору він не укладав та бажав сам обробляти належну йому земельну ділянку про що подав відповідну заяву до керівництва товариства, однак її було проігноровано. Також зазначив, що він до 2011 року працював в ТОВ "Щедра Нива" охоронником та разом з іншим працівником їздили до людей з метою підписання договорів оренди земельних ділянок. Однак, він такий договір не підписував. Орендну плату за використання його земельної ділянки він отримував до 2015 року, а, починаючи з 2015 року отримував плату за землю без укладеного договору. Представник позивача - адвокат Лісовик І.О. додала, що позивач дізнався про наявний договір оренди лише після отримання витягу в Держгеокадастрі у 2016 році Договору оренди земельної ділянки, укладеного в 2009 році у позивача не було, він його не підписував, а тому зазначений договір є недійсним. Представник відповідача заперечив відносно позову, вказавши, що позивач в 2009 році уклав договір оренди земельної ділянки з товариством, на протязі усього часу отримував орендну плату та не висловлював жодних претензій до товариства з приводу використання його землі. Також зазначив, що про наявність спірного договору позивачу було достеменно відомо, оскільки він працював в товаристві та безпосередньо їздив до людей з метою підписання договорів оренди. Представник відділу Держгеокадастру не з"явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність Представник сектору з питань реєстрації Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області в судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Свідок [PERSON] суду показала, що вона до 16.05.2016 року працювала в ТОВ "Щедра Нива". Разом зі [PERSON] вона їздила до людей та підписувала договори оренди. [PERSON] договір оренди не підписував, а підписувала вона за згодою останнього. [PERSON] було відомо про наявність даного договору з моменту його підписання, претензій не висловлював. Однак, чи передавала вона [PERSON] другий примірник спірного договору оренди не пам'ятає. Свідок [PERSON] суду показала, що працює бухгалтером в ТОВ "Щедра Нива" з 2004 року. Підтвердила, що позивач також працював в товаристві охоронником та разом з [PERSON] їздив до людей та підписували договора оренди земельних ділянок, зазначила, що спірний договір дійсно підписувався [PERSON] за згодою позивача Свідок [PERSON] показала, що з 2013 року працює в товаристві завідуючою складом та на протязі всього часу, а саме з 2013 по 2016 роки видавала позивачу орендну плату. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей . Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За змістом абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що позивач являється власником земельної ділянки загальною площею 3,8239 га, що розташована на території Кропивнянської сільської ради (а.с.5,8-9). Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 02.01.2009 року позивач передав відповідачу в оренду строком на 10 років належну йому земельну ділянку (а.с.40-46). Згідно відповіді Хмільницького відділення Калинівської ОДПІ ТОВ "Щедра Нива" перерахувало до місцевого бюджету податку з доходів в сумі 2391,52 грн. (а.с. 82). Згідно довідки, виданої ТОВ "Щедра Нива" позивач протягом 2011-2016 років отримав 23073,89 грн. на підставі договору оренди земельної ділянки (а.с 59-62) Разом з тим, відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи підпис графі "Підпис орендодавця" в договорі оренди земельної ділянки загальною площею 3,8239 га, що знаходиться на території Кропивнянської сільської ради с. Кропивна Хмільницького району Вінницької області, укладений між [PERSON] та ТОВ "Щедра Нива" 02.01.2009 року - виконано не [PERSON], а іншою особою (а.с. 94-97) Зазначене також підтвердила свідок [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] не підписував спірний договір оренди землі, а відтак цей правочин укладений за відсутності його волевиявлення на укладення договору, що відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивачу достеменно було відомо про наявність оскаржуваного договору оренди земельної ділянки так як останній працюючи охоронником в ТОВ "Щедра Нива" приймав безпосередню участь в укладанні договорів оренди земельних ділянок в 2009 році, оскільки їздив до людей з метою підписання договорів, що не заперечував позивач та підтвердили допитані свідки. Тому позивач не був позбавлений можливості ознайомитись з договором, що був укладений у 2009 році. Так, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права в межах строку позовної давності. Згідно ст. 257 ЦК України, передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права про особу, яка його порушила. Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Верховний Суд України у справі № 6-2469 цс16 від 16.11.2016 року зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція, якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції ( пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази які вже можливо втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України при розгляді справи №6-17цс17 від 22.02.2017 року. В судовому засіданні позивачем не доведено того факту, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Представником відповідача доведено, що позивач володів інформацією щодо укладеного в 2009 році договору оренди земельної ділянки, оскільки останній працював в товаристві та приймав участь в укладанні договорів оренди земельної ділянки, отримував орендну плату, а крім того ще й надав згоду на підписання від свого імені спірного договору, що підтверджується показами свідка [PERSON] Зазначене свідчить про те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed