Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

08.04.2016 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Донецького фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про випалату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,про зобовязання внести виправлення у трудову книжку, стягнення моральної шкоди, Позов обґрунтував тим, що він працював у відповідача та 31.01.2015р. був звільнений за п. 6 ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 04К9а) від 02.02.2015р. Вважає це звільнення незаконним з тих підстав, що: - він не був ознайомлений з наказом про переведення відповідача у іншу місцевість; - не був ознайомлений з наказом про звільнення; - трудову книжку отримав тільки 18.01.2016р. під розпис; Вважає, що відповідач порушив умови та порядок його звільнення, безпідставно та необґрунтовано вніс запис до його трудової книжки, чим фактично припинив трудові відносини з ним, що є підстави для визнання наказу №04К(а) від 02.02.2015р. таким, що не відповідає КЗпП Уукраїни та не є дійсним, що його відносини з відповідачем повинні регулюватися безстроковим трудовим договором згідно наказу №143к від 04.12.2007р. та наказу № 141к від 26.11.2010р. Вважає, що судом має бути визнано достатньо підстав для зміни формулювання та дати його звільнення у трудовій книжці та зобовязання відповідача вказати підставу його звільнення з займаної посади за п.1 ст. 38 КЗпП від 18.01.2016р. Відповідач не здійснив з ним розрахунок при звільненні і не виплатив заробітну плату за період з 01.08.2014р. по 30.07.2015р., розмір якої становить 47150 грн., не виплатив йому вихідну допомогу при звільненні, розмір якої відповідає тримісячному середньому заробітку та складає 14160 грн. Зазначає, що діями відповідача, які складаються у невиплаті йому заборгованості із заробітної плати наприкінці 2014р. він зазнав тяжкий психологічний шок, так, як в той час він та його сімя гостро потребували коштів; такий самий тяжкий психологічний шок він зазнав у момент, коли дізнався про своє звільнення у січні 2016р., а потім про протиправне та безпідставне звільнення в лютому 2015р. Також моральна шкода складається з того, що відповідач систематично нехтував його законним правом на труд та відповідну заробітну плату, він переживав стосовно незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконанням ним своїх договірних зобовязань. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 20000 грн. Просив суд визнати наказ 04К(а) від 02.02.2015р. таким, що не відповідає КЗпП України та не є дійсним, визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного його звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України, зобовязати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили внести відповідний запис до його трудової книжки про його звільнення з посади молодшого наукового співробітника з 18 січня 2016 року за п. 1 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату у розмірі 47150 грн., вихідну допомогу в розмірі 14160 грн., моральну шкоду в сумі 20000 грн., судові витрати по справі покласти на відповідача, а витрати, понесені ним за надання йому правової допомоги стягнути із відповідача на його користь. Після уточнення позовних вимог просив суд визнати наказ 04К(а) від 02.02.2015р. таким, що прийнятий з порушенням норм законодавства про працю та зобовязати відповідача скасувати цей наказ, зобовязати відповідача зробити виправлення у його трудовій книжці № 9 про звільнення згідно наказу №04(К) від 02.02.2015р.,прийняти рішення про виплату йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24.11.2014р. по 21.07.2015р., протягом 14-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили внести відповідний запис до його трудової книжки про його звільнення з посади молодшого наукового співробітника з 18 січня 2016 року по п. 1 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 30000 грн. та вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що воно винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.Судом допущено неповне зясування фактичних обставин справи, які мають істотне значення для справи, дана невірна оцінка доказам, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції при оцінці доказів, у тому числі й наданих відповідачем не звернув уваги на те, що ці докази не свідчать про його повідомлення, його згоду або відмову у переводі інституту у другу місцевість. Суд також не звернув уваги на те, що запис про його звільнення посвідчено печаткою, яка не мала юридичної сили та запис зроблено раніше чим видано наказ про звільнення. Суд також не звернув уваги на те, що він не підписував ніяких строкових договорів. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити його позовні вимоги повністю. Позивач та представник відповідача у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином( а.с.217,218), суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність ( а.с.230,232). Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю позивача та представника відповідача. Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час звільнення [PERSON] з 31.01.2015р. за п. 6 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу 02.02.2015р. № 04 к(а) та під час звільнення [PERSON] з 31.12.2015р. у звязку із закінченням строку трудового договору за ч. 2 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу № 171-К від 14.12.2015р. права [PERSON] не були порушені, тому підстави для задоволення позову та визнання наказу № 04-к(а) від 02.02.2015р. таким, що не відповідає КЗпП України та не є дійсним відсутні, відсутні підстави для внесення будь-яких записів до трудової книжки [PERSON] в частині зміни підстав та дати його останнього звільнення Донецького фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України та стягнення заборгованості із заробітної плати та вихідної допомоги. Суд першорї інстанції також дійшов до висновку що у звязку із відсутністю з боку ДонФТІ порушень трудових прав та обовязків [PERSON] , також відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлене, що 03.06.2002 р. наказом № 48 від 23.05.2002р. [PERSON] був прийнятий на роботу до ДонФТІ на посаду інженера ІІ категорії до відділу технічної кераміки за контрактом, 05.01.2004р. наказом №1к від 05.01.2004р. був переведений на посаду провідного інженера до відділу технічної кераміки за контрактом; 31.12.2004р. наказом № 147-к від 31.12.2004р. був звільнений у звязку із закінченням терміну контракту. 10.01.2005р. наказом №)№-к від 10.01.2005р. [PERSON] був прийнятий до ДонФТІ на посаду провідного інженера до відділу технічної кераміки за контрактом, 04.12.2007р. [PERSON] був переведений за наказом № 143к від 04.12.2007р. на безстроковий трудовий договір на посаді провідного інженера того ж відділу; наказом І 141к від 26.11.2010р. від 01.12.2010р. [PERSON] був переведений на посаду молодшого наукового співробітника того же відділу. Наказом № 04к(а) від 02.02.2015р. з 31.01.2015р. [PERSON] був звільнений за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Зазначений запис про звільнення у трудовій книжці [PERSON] знаходиться під № 9 та засвідчений відбитком печатки ДонФТІ із зазначенням міста розташування м. Донецьк. 01.08.2015р. Наказом № 86-К(а) від 22.07.2015р. [PERSON] був прийнятий на посаду молодшого наукового співробітника на період по 31.12.2015р. Наказом № 171-К від 14.12.2015р. [PERSON] було звільнено у звязку із закінченням строку трудового договору ст. 36 ч. 2 КЗпП України. Запис про звільнення внесено під № 11 та посвідчено відбитком печатки ДонФТІ із зазначенням місця розташування - м. Донецьк. (а.с. 10-11, 37). [PERSON] разом з дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], 24.10.2014. взято на облік УСЗН Словянської міської ради як особи, що перемістилася з тимчасово окупованої території України (м. Донецьк) до м. Святогірськ, вул. Островського, буд. 36 (а.с.12). [PERSON] померла у віці 57 років у м. Словянську 03.06.2015р. (а.с. 13). З наказу Донецького фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України від 02.02.2015р. № 04К(а) слідує, що Донецький ФТІ переведений в іншу місцевість м. Київ, проспект Науки, 46 (за адресою інституту фізики НАН України) та проведена його реєстрація за зазначеною адресою. Всі співробітники інституту ознайомлені з наказом під розпис про переведення разом з Інститутом в іншу місцевість за новим місцезнаходженням. В звязку з не переїздом на роботу в іншу місцевість разом з інститутом, що є фактично. відмовою від виконання посадових обовязків НАКАЗУЮ звільнити 31 січня 2015 року за ст. 36 п. 6 КЗпП України наступних співробітників: котельні: - [PERSON] молодшого наукового співробітника відділу технічної кераміки (а.с. 21, 91,97). З розрахункового листа за грудень 2015р. слідує, що ДонФТІ було нараховане [PERSON] оклад 3320 грн., надб 332 грн., надб 1660 грн., компв. 1607,98 грн., а усього 6919,98 грн. (а.с. 22). З пояснювальної записки завідуючого відділу технічної кераміки ДонФТІ [PERSON] слідує, що співробітника відділу технічної кераміки м.н.с. [PERSON] було ознайомлено (за телефоном у звязку із відсутністю на робочому місці) з наказом № 121к від 24.11.2014р. про переведення інституту до м. Київ, який передбачив звільнення відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України у разі з не переїздом разом з Інститутом (а.с. 23, 85, 102). Протягом з 22.02.2016р. по 04.03.2016р. [PERSON] проходив навчання за направленням Словянського міського центру зайнятості у Державному навчальному закладі «Донецький центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості» (а.с. 24). Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] в період з 01.07.2014р.по 31.12.2015р. отримав доходи з таких джерел: ДонФТІ НАН України 8388,60 грн. березень 2013р.; УПСЗН Ленінської районної у м. Донецьк ради - 3003,12 грн. березень 2013р.; ДонФТІ НАН України 9058,60 грн. квітень 2013р.; УПСЗН Ленінської районної у м. Донецьк ради - 3003,12 грн. квітень 2013р.; ДонФТІ НАН України 8897,00 грн. січень 2014р.; УПСЗН Ленінської районної у м. Донецьк ради - 3003,12 грн. січень 2014р.; ДонФТІ НАН України 10755,24 грн. лютий 2014р.; УПСЗН Ленінської районної у м. Донецьк ради - 3003,12 грн. лютий 2014р.; УПСЗН Ленінської районної у м. Донецьк ради - 3003,12 грн. березень 2014р.; УПСЗН Ленінської районної у м. Донецьк ради - 3003,12 грн. березень 2014р.; ПП «УААГ» - 406,28 грн. квітень 2014р.; УПСЗН Словянської міської ради 1001,04 грн. квітень 2014р.; Міжнародний благодійний фонд «Карітас України» - 4753,00 грн. - січень 2015р.; УПСЗН Словянської міської ради 3003,12 грн. лютий 2015р.; ДонФТІ НАН України 7880,80 грн. березень 2015р.; УПСЗН Словянської міської ради 3003,12 грн. березень 2015р.; ДонФТІ НАН України 19580,78 грн. квітень 2015р.; УПСЗН Словянської міської ради 3003,12 грн. квітень 2015р.; БФ «Словянське серце» - 745,30 грн. квітень 2015р. (а.с. 25-26). З [PERSON] № 209 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 30.03.2016р., складеного Голосіївським районним центром зайнятості слідує, що під час проведення перевірки правильності нарахування матеріального забезпечення Донецьким фізико-технічним інститутом ім. О.О.Галкіна НАН України застрахованій особі [PERSON] за період з 03.02.2016р. по 31.12.2015р. (дата звільнення у звязку із закінченням строку трудового договору ст.36 п. 2 КЗпП України) порушень не виявлено (а.с. 36, 108-109). З [PERSON] № 323 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 21.06.2016р., складеного Голосіївським районним центром зайнятості слідує, що під час проведення перевірки факту перебування в трудових відносинах та даних ПФУ по застрахованій особі [PERSON] з даними бухгалтерського обліку ДонФТІ НАН України встановлено, що гр.. [PERSON] перебував в трудових відносинах з ДонФТІ НАН України з 03.08.2015р.(наказ про прийняття на роботу № 86_К(а) від 22.07.2015р.) по 31.12.2015р. (наказ про звільнення № 171-К(а) від 14.12.2015р.); звільнений у звязку з закінченням строку трудового договору ст. 36 п. 2 КЗпП України. Виявлено розбіжності між даними зазначеними в наказі про прийняття на роботу № 86К9а0 від 22.07.2015р. (з 03.08.2015р.) з таблицею 5 за серпень 2015р., заявою про прийняття на посаду молодшого наукового співробітника та копією трудової книжки [PERSON] працював з 01.08.2015р. (а.с.110-111). З табелів виходу на роботу [PERSON] за період з 01.08.2014р. по 31.12.2014р. слідує, що [PERSON] у цей період на роботу не виходив (а.с. 79-83, 112-121). Протягом з серпня 2015р. по грудень 2015р. [PERSON] ДонФТІ нараховувалася наступна заробітна плата: серпень 2015р. 3050,40 грн.; вересень 2015р. 4830,40 грн.; жовтень 2015р. 4830,40 грн.; листопад 2015р. 7830,40 грн.; грудень 2015р. 6919,98 грн. (а.с. 84, 106-107). З наказу ДонФТІ ім. О.О.Галкіна НАН України № 86_К(а) від 22.07.2015р. слідує, що [PERSON] було прийнято на роботу у відділ технічної кераміки на посаду молодшого наукового співробітника з 03 серпня 2015р. по 31 грудня 2015р. з посадовим окладом 2542 гривні на місяць та надбавкою за стаж наукової роботи в розмірі 20% посадового окладу. Підстава: його заява від 14.07.2015р., згода дирекції (а.с. 86,104). З наказу ДонФТІ ім. О.О.Галкіна НАН України № 171-К(а) від 14.12.2015р. слідує, що [PERSON] було звільнено 31 грудня 2015р. у звязку з закінченням строку трудового договору ст. 36 п. 2 КЗпП України. Бухгалтерії провести повний розрахунок і компенсацію за невиконану відпустку 11 к.д. (а.с. 87, 105). З наказу ДонФТІ ім. О.О.Галкіна НАН України № 121к від 24.11.2014р. слідує, що ДонФТІ ім. О.О.Галкіна НАН України переведено у м. Ктїв, просп.. Науки, буд. 46 за адресою Інституту фізики НАН України (п. 3), з наказом ознайомити усіх працівників під розпис. Кожен працівник, ознайомившись з наказом має написати чи згоден він на переїзд за новим місцезнаходженням інституту (п. 4), у разі відмови від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою працівники підлягають звільненню відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України (п.5) (а.с. 88, 122). Зміст наказу № 121к від 24.11.2014р. узгоджений з [PERSON] в телефонному режимі (а.с. 123) 14.07.2015р. [PERSON] написав заяву на імя директора ДонФТІ ім. О.О.Галкіна НАН України про прийняття його до ДонФТІ ім. О.О.Галкіна НАН України на посаду молодшого наукового співробітника в відділ технічної кераміки, на зяві є відмітки про погодження заяви з керівником відділу, резолюція директора: «ОК. Принять с 01.08.15 по 31.12.2015» та електронна адреса [PERSON] (а.с. 90,103). З актів про відсутність працівника на робочому місті від 05.01.2015р, 30.01.2015р., 31.07.2015р. слідує, що [PERSON] був відсутнім на робочому місці впродовж грудня 2014р. липня 2015р. (а.с. 93-94, 99-101). Відповідно до наказу директора ДонФТІ ім. О.О.Галкіна НАН України № 1-к від 02.01.2015р. усі працівники ДонФТІ ім. О.О.Галкіна НАН України з 01.01.2015р. по 31.01.2015р. перебували у відпустці без збереження заробітної плати (а.с. 98). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що 03.06.2002 р. наказом № 48 від 23.05.2002р. [PERSON] був прийнятий на роботу до ДонФТІ на посаду інженера ІІ категорії до відділу технічної кераміки за контрактом, 05.01.2004р. наказом №1к від 05.01.2004р. був переведений на посаду провідного інженера до відділу технічної кераміки за контрактом; 31.12.2004р. наказом № 147-к від 31.12.2004р. був звільнений у звязку із закінченням терміну контракту. 10.01.2005р. наказом №-к від 10.01.2005р. [PERSON] був прийнятий до ДонФТІ на посаду провідного інженера до відділу технічної кераміки за контрактом, 04.12.2007р. [PERSON] був переведений за наказом № 143к від 04.12.2007р. на безстроковий трудовий договір на посаді провідного інженера того ж відділу; наказом № 141к від 26.11.2010р. від 01.12.2010р. [PERSON] був переведений на посаду молодшого наукового співробітника того же відділу. Наказом Донецького фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України від 02.02.2015р. № 04 к(а) Донецький ФТІ переведений в іншу місцевість м. Київ, проспект Науки, 46 (за адресою інституту фізики НАН України) та проведена його реєстрація за зазначеною адресою; з 31.01.2015р. [PERSON] був звільнений за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Наказом Донецького фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України № 86-К (а) від 22.07.2015р. [PERSON] був прийнятий на посаду молодшого наукового співробітника по 31.12.2015р., а наказом № 171-К від 14.12.2015р. був звільнений з 31.12.2015р. у звязку із закінченням строку трудового договору за ч. 2 ст. 36 КЗпП України. Протягом з січня 2015р. по липень 2015р. [PERSON] був відсутній на своєму робочому місці. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» передбачено, що штатний розпис установи, що переміщена з тимчасово неконтрольованої території має затверджуватися з розрахунку тих працівників, які зареєстрували своє місце проживання або зареєстрували місце тимчасового перебування на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, та виконують свої посадові обовязки за місцезнаходженням установи. Жодних виплат, в тому числі виплата вихідної допомоги при звільненні у звязку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством вказаним нормативним актом не передбачено. Протягом серпня-грудня 2015р. Донецький ФТІ виплачував [PERSON] заробітну плату, заборгованість у Донецького ФТІ перед [PERSON] по виплаті заробітної плати та/або інших виплат відсутня. Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] працював у відповідача та був звільнений за п.6 ст.36 КЗпП України. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] в обґрунтування позову вказував на те, що відповідач порушив умови та порядок його звільнення, безпідставно та необґрунтовано вніс запис до його трудової книжки, чим фактично припинив трудові відносини з ним, що є підставою для визнання наказу №04К(а) від 02.02.2015р. таким, що не відповідає КЗпП та не є дійсним, що його відносини з відповідачем повинні регулюватися безстроковим трудовим договором згідно наказу №143к від 04.12.2007р. та наказу № 141к від 26.11.2010р. Вважає, що судом має бути визнано достатньо підстав для зміни формулювання та дати його звільнення у трудовій книжці та зобовязання відповідача вказати підставу його звільнення з займаної посади за п.1 ст. 38 КЗпП від 18.01.2016р. Відповідач не здійснив з ним розрахунок при звільненні і не виплатив заробітну плату за період з 01.08.2014р. по 30.07.2015р., розмір якої становить 47150 грн., не виплатив йому вихідну допомогу при звільненні, розмір якої відповідає тримісячному середньому заробітку та складає 14160 грн. Зазначає, що діями відповідача, які складаються у невиплаті йому заборгованості із заробітної плати наприкінці 2014р. він зазнав тяжкий психологічний шок, так, як в той час він та його сімя гостро потребували коштів; такий самий тяжкий психологічний шок він зазнав у момент, коли дізнався про своє звільнення у січні 2016р., а потім про протиправне та безпідставне звільнення в лютому 2015р. Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про поновлення на роботі - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 6 (із змінами) "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1, 12 Закону України "Про оплату праці". Так, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року N 6-144цс13, яка відповідно до ст. 360 7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року N 6-159цс13, яка відповідно до ст. 360 7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилався на те, що суд першої інстанції при оцінці доказів, у тому числі й наданих відповідачем не звернув уваги на те, що ці докази не свідчать про його повідомлення, його згоду або відмову у переводі інституту у другу місцевість. Суд також не звернув уваги на те, що запис про його звільнення посвідчено печаткою, яка не мала юридичної сили та запис зроблено раніше чим видано наказ про звільнення. Суд також не звернув уваги на те, що він не підписував ніяких строкових договорів. Доводи апеляційної скарги у цій частині заслуговують на увагу з такого. Аналізуючи письмові докази, надані відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову ( а.с.23,85,88,102)і я які суд першої інстанції узяв до уваги, колегія суддів приходить до висновку, що вони не свідчать про законне звільнення позивача за п.6 ст. 36 КЗпП України, оскільки з пояснювальної записки зав.відділу техничної кераміки [PERSON]Я.( а.с.23,85,102) не вбачається дати ознайомлення позивача з наказом № 121к від 24.11.2014 року про переведення інституту до м. Києва.На а.с.88( оборотна сторона) наказу від 24 листопада 2014 року № 121к немає підпису позивача про ознайомлення його з цим наказом, як це вимагає законодавство, а саме про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці (п.третій та четвертий статті 32 КЗпП України). Суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказу того, що позивач відмовився переїхати у іншу місцевість разом з підприємством. З матеріалів справи встановлено, що позивач працював у відповідача.З 17.07.2014 року по 31.07.2014 року знаходився у відпусці без збереження заробітної плати( наказ № 80к від 16.07.2014 року). З 01.08.2014 року позивач не приступив до виконання обовязків з причин того, що з 06.07.2014р. м. Донецьк було захоплено незаконним терористичним формуванням так званою «ДНР», внаслідок чого були порушені конституційні права та свободи громадян, то він не збирався повертатися до м. Донецька, про що повідомив телефоном своє безпосереднє керівництво. З 24.10.2014р. він був взятий на облік УПСЗН Словянської міської ради як особа, що переміщена з тимчасово окупованої території України та зареєстрований за адресою: [INFO]. Указом Президента України № 875/2014 від 14.11.2014р. було введено рішення РНБО «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», згідно якого усі державні підприємства повинні бути переведені на підконтрольну Україні територію. На виконання постанови КМУ від 07.11.2014р. № 595, Розпорядження президії НАН України від 19.11.2014р. № 704, доручення віце-президента НАН України академіка НАН України [PERSON], від 21.11.2014р. «Щодо зміни місцезнаходження ДонФТІ та наказу ДонФТІ від 24.11.2014р. № 121к Донецькій фізико-технічний інститут НАН України був переведений в іншу місцевість м. Київ, пр. Науки, 46 та проведена його реєстрація за зазначеною адресою. 02.12.2014 року була здійснена державна реєстрація Інституту в м. Києві. Як вбачається з пояснень відповідача ( а.с.125, оборотна сторона) усі робітники інституту знаходилися у відпустці без збереження заробітної плати по 31.01.2015 року. Проте з матеріалів справи вбачається що ( а.с.79-84) протягом серпня-грудня 2015р. Донецький ФТІ виплачував [PERSON] заробітну плату, яка перераховувалась на банківську картку позивача. Даний факт позивачем не спростований. Заборгованість у Донецького ФТІ перед [PERSON] по виплаті заробітної плати та/або інших виплат відсутня. Тобто апеляційним судом встановлено, що хоча позивач не зявлявся на своє робоче місце про що свідчать відмітки у табелі, заробітна плата йому нараховувалася у повному обсязі. У звязку з неявкою позивача на своє робоче місто у м. Київ, останнього було звільнено 02.02.2015 року за п.6 ст. 36 КЗпП України, тобто у перший робочий день. У порушення ст. ст. 212 - 215, ЦПК України суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував, доводів позивача не перевірив, зокрема доводів про незаконне звільнення за п.6 ст . 36 КЗпП України, у рішенні не навів мотивів відхилення цих доводів. При цьому суд не взяв до уваги те, що у трудових правовідносинах з урахуванням суті позовних вимог виконання вимог трудового законодавства доводить роботодавець, а не звільнений працівник. Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Крім того, звертаючись до суду з позовом 16 квітня 2016 року про визнання незаконним наказу від 02.02.2015 року № 04к(а) суд першої інстанції у супереч вимог ст.233, ст. 234 КЗпП України не зясував , чи звернувся позивач до суду у встановлений законом строк( в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про поновлення на роботі - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки), причини пропуску строку, усі обставини справи, права та обов'язки сторін. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк. Апеляційним судом встановлено, що позивач звертаючись до суду з позовом вказував на те, що трудову книжку йому привіз з Донецька його брат 26.06.15 року( а.с.2),проте із записом про звільнення від 02.02.2015 року він ознайомився тільки 18.01.2016 року, про що вказував у своїй апеляційній скарзі( а.с.167). Разом з тим як вбачається з матеріалів справи, 14 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про прийняття його на роботу до відповідача на ту ж саму посаду з якої його було звільнено у лютому 2015 року( а.с.90) і трудову книжку він віддав відповідачу.Наказом від 22.07.2015 року № 86к(а) [PERSON] було прийнято на роботу у відділ технічної кераміки на посаду молодшого наукового співробітника з 03серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року ( а.с.86). Вказаний наказ позивачем не оскаржується. Виходячи з наведеного вбачається, що позивач дізнався, або повинен був дізнатися про його незаконне звільнення 2 лютого 2015 року за п.6 ст.36 КЗпП України принаймі у день коли він писав заяву про прийняття його на роботу до відповідача, а саме 14 липня 2015 року, якщо 26 червня 2015 року він трудову книжку не відкривав. Звертаючись до суду з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування з пропуском строку звернення з таким позовом, не просив поновити йому цей строк та не навів поважних причин пропуску такого строку. Враховуючи наведене, з'ясувавши не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін, колегія суддів прийшла до висновку, що позов щодо незаконного звільнення 2 лютого 2015 року є обґрунтованим, оскільки позивача було звільнено 2 лютого 2015 року за п.6 ст.36 КЗпП України з порушенням норм трудового законодавства, але враховуючи, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду,із заявою про поновлення строку до суду не звертався, позов у цій частині не підлягає задоволенню з підстав пропуску строку звернення з вказаним позовом. З цих підстав не підлягає задоволенню позов про зобовязання щодо внесення змін у п.9 трудової книжки позивача та позов у частині стягнення з відповідача вихідної допомоги та моральної шкоди у звязку з незаконним звільненням у лютому 2015 року. Отже, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, щодо визнання незаконним та скасуванню наказу від 2 лютого 2015 року за п.6 ст. 36 КЗпП України № 04К(а) та скасуванню запису у трудовій книжці під № 9 про його звільнення з причин того, що звільнення є законним, не грунтується на законі. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу з 24.11.2014 року по 21.07.2015 року. Відмовляючи у задоволенні позову щодо терміну з січня 2015 року по липень 2015 року, суд першої інстанції послався на те, що позивач у цей термін був відсутній на робочому місці. Проте така відмова суду першрої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи. Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення у цій частини про відмову у задоволенні позову за цей період з інших підстав. Як вбачається з позову, позивач з 01.08.2014 року не приступив до виконання обовязків з причин того, що з 06.07.2014р. м. Донецьк було захоплено незаконним терористичним формуванням так званою «ДНР», внаслідок чого були порушені конституційні права та свободи громадян, то він не збирався повертатися до м. Донецька, про що повідомив телефоном своє безпосереднє керівництво. З 24.10.2014р. він був взятий на облік УПСЗН Словянської міської ради як особа, що переміщена з тимчасово окупованої території України та зареєстрований за адресою: [INFO]. Позивач не заперечував, що по 31.01.2015 року він не працював у відповідача. Відповідач - Донецькій фізико-технічний інститут ім. О.О. Галкіна Національної академії наук є державною організацією ( а.с. 220-228 ). Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію.Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Донецьк Донецької області, в якому був розташований інститут де працював позивач належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Указом Президента України № 875/2014 від 14.11.2014р. було введено рішення РНБО «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», згідно якого усі державні підприємства повинні бути переведені на підконтрольну Україні територію. На виконання постанови КМУ від 07.11.2014р. № 595, Розпорядження президії НАН України від 19.11.2014р. № 704, доручення віце-президента НАН України академіка НАН України [PERSON], від 21.11.2014р. «Щодо зміни місцезнаходження ДонФТІ та наказу ДонФТІ від 24.11.2014р. № 121к Донецькій фізико-технічний інститут НАН України був переведений в іншу місцевість м. Київ, пр. Науки, 46 та проведена його реєстрація за зазначеною адресою. Кабінет Міністрів України Постановою від 7 листопада 2014 року № 595 затвердив Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, від повідно до п.4 вказаного Порядку заробітна плата виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюється, якщо установа продовжує функціювати і працівники виконують свої обовязки. Матеріалами справи встановлено, що заборгованості відповідача перед позивачем з 24 листопада 2014 року по 31 грудня 2014 року немає, оскільки відповідач навіть при умові невиходу позивача на своє робоче місце, заробітну плату перераховував йому на його зарплатну карточку у банк, а з 1 січня 2015 по 31.01.2015 року відповідач законно не нараховував та не виплачував заробітну плату оскільки інститут працював, але позивач не виконував свої обовязки, про що він вказував у своєму позові. Позов у частині стягнення середнього заробітку за термін з 31.01.2015 року по по 21.07.2015 року не підлягає задоволенню, оскільки позивач з 31.01.2015 року був звільнений та його позов про незаконне звільнення не підлягає задоволенню. Колегія суддів не бере до уваги письмові докази відповідача в обґрунтування заперечень проти позову, а саме акти про відсутність працівника на робочому місті від 05.01.2015р, 31.07.2015р. з яких слідує, що [PERSON] був відсутнім на робочому місці впродовж лютого липня 2015р. (а.с. 93,99), оскільки у лютому 2015 року [PERSON] був звільнений і не був зобовязаний бути присутнім у відповідача після звільнення. Звертаючись до суду з позовом позивач просив також внести зміни до його трудової книжки про його звільнення з посади молодшого наукового співробітника з 18 січня 2016 року по п.1 ст.38 КЗпП України. Позов у цій частині обґрунтував тим, що ніяких строкових договорів з відповідачем він не укладав, натомність наказ про прийом його на роботу від 22.07.2015 року № 86к(а) та наказ від 14.12.2015 року № 171-К(а) не оскаржує.Вважає формулювання причини звільнення неправильним. Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Апеляційним судом встановлено, що відповідно до заяви позивача від 14.07.2015 року у якій він просить прийняти його на посаду молодшого наукового співробітника у відділ технічної кераміки ( а.с.90), наказом № 86-К(а) від 22.07.2015р. [PERSON] був прийнятий на посаду молодшого наукового співробітника на період по 31.12.2015р. Наказом № 171-К від 14.12.2015р. [PERSON] було звільнено у звязку із закінченням строку трудового договору ст. 36 ч. 2 КЗпП України. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, установлений за погодженням сторін. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Абзацом 3 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.92 N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз'яснено, що, оскільки згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише в разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Таким чином, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність підстав внести зміни до трудової книжки позивача про його звільнення з посади молодшого наукового співробітника з 18 січня 2016 року по п.1 ст.38 КЗпП України, оскільки з позовом про визнання строкового трудового договору недійсним у частині визначення строку він не звертався. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] також просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду яку обгрнтував тим, що діями відповідача, які складаються у невиплаті йому заборгованості із заробітної плати наприкінці 2014р. він зазнав тяжкий психологічний шок, так, як в той час він та його сімя гостро потребували коштів. Такий самий тяжкий психологічний шок він зазнав у момент, коли дізнався про своє звільнення у січні 2016р., а потім про протиправне та безпідставне звільнення в лютому 2015р. Також моральна шкода складається з того, що відповідач систематично нехтував його законним правом на труд та відповідну заробітну плату, він переживав стосовно незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконанням ним своїх договірних зобовязань. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 30000 грн.Тобто моральну шкоду обґрунтував трьома підставами: - невиплатою йому заборгованості із заробітної плати наприкінці 2014року; - незаконним звільненням у 2015 та у 2016 році; - систематичним нехтуванням його законним правом на труд та відповідну заробітну плату; Відповідно до ст. 237- 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237- 1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на те, що права позивача у сфері трудових відносин не порушено, а відтак відсутні правові підстави покладення на відповідача обов'язку відшкодувати позивачу моральну шкоду. Проте повністю погодитися з таким висновком суду неможливе з такого. Як вбачається з позову однією з підстав стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача, останній вказував на невиплату йому заборгованості із заробітній платі наприкінці 2014року. Оскільки Апеляційним судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у бюджетній установі, з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року йому була нарахована та сплачена заробітна плата, а з 1 січня 2015 року та по 31.01.2015 року він не приступив до виконання своїх обовязків й відповідно до п.4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ,затвердженого Постановою Кабінет Міністрів України Постановою від 7 листопада 2014 року № 595 заробітна плата йому за цей час не нараховувалась законно, то за таких обставин, позовні вимоги щодо сплати йому моральної шкоди з цих підстав є неогбгрунтованими й такими, що не підлягають задоволенню. Позов у частині стягнення моральної шкоди з підстав незаконного звільнення у 2015 та у 2016 році також є необґрунтованим, оскільки позовних вимог щодо незаконного звільнення у 2016 році [PERSON]не заявляв, а щодо незаконного звільнення позивача за п.6 ст. 36 КЗпП України та стягнення з цих підстав моральної шкоди, колегією суддів відмовлено позивачу у звязку з пропуском строку звернення з таким позовом до суду. Позов у частині стягнення моральної шкоди з підстав систематичного нехтування відповідачем законних прав на труд та відповідну заробітну плату позивача не підлягає задоволенню за необґрунтованістю позовних вимог у цій частині. Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неповноту перевірки доводів позивача та відповідача,суд не перевірив чи дотримався позивач установленого статтею 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду з відповідним позовом, і в разі його пропуску відповідно до статті 234 цього Кодексу не з'ясував, поважні чи неповажні причини такого пропуску,порушив норми процесуального права, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору. Таким чином, рішення суду першої інстанції не може бути визнане законним і обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Outcome: partial