Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство « [PERSON] Аваль» звернувся в суд із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення за предметом іпотеки, мотивуючи свою заяву тим, що 08 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» ( правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/110-40/395 на основі Генеральної кредитної угоди № 014/110-40/394 від 05.09.2008 р., згідно до п.1.1 якого [PERSON] зобовязався надати відповідачу кредит в розмірі 24000,00 доларів США строком на 84 місяці , а відповідач прийняла на себе зобовязання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 17,3% річних, здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно Графіку. Банк виконав свої зобовязання щодо видачі грошей по кредиту [PERSON] за кредитним договором належним чином. 31 грудня 2009 року між Банком та відповідачем укладено Додаткову угоду № 014/110-40/395/1 до Кредитного договору , відповідно до умов якого, сторони дійшли згоди врегулювати заборгованість Позичальника за Кредитним договором, строк сплати якої настав. Одночасно з укладанням Додаткової угоди, сторони домовились викласти Додаток № 1 «Графік погашення» до Договору в новій редакції, який є невідємною частиною договору. [PERSON] не виконувала належним чином зобовязання по Кредитному договору, внаслідок чого 19.10.2015 р. утворилася заборгованість по кредиту у розмірі 5195,25 доларів США( що в еквіваленті до курсу НБУ становить 110646,87 гривень), яка складається із заборгованості за процентами у розмірі 644,22 доларів США ( що в еквіваленті до курсу НБУ станом на дату розрахунку становить 13720,40 гривень) ;поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню у розмірі 4551,03 доларів США ( що в еквіваленті до курсу НБУ станом на дату розрахунку становить 96926,47 гривень, в т.ч. прострочена заборгованість 4551,03 доларів США , в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 96926,47 гривень). 05 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором Банком було укладено із [PERSON] [PERSON] іпотеки № 12/110-40/394/1. Згідно п.1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме : однокімнатна квартира на 9 поверсі 9 поверхового житлового будинку: 34,2 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності, на підставі договору дарування від 10.07.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4276, зареєстрованого в КП ДОР « Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 25.07.2008 р., реєстровий № 72П-139, номер запису 139, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 13660795. 24 липня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства « [PERSON] Аваль» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свою заяву тим, що 08 вересня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» в особі Криворізького регіонального відділення , вона отримала кредит в розмірі 24000 доларів США строком на 84 місяці. На час укладання договору нею до банку була достовірно надана інформація про її фінансово майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів нею була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців. Також вказала , що на день укладання кредитного Договору іноземний курс валюти становив 5,05 грн., а на сьогоднішній день становить 25,88 грн. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку їй необхідно сплачувати, у звязку з чим значно погіршився її фінансовий стан. Вважає умови кредиту несправедливими , такими, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача. , тому просит суд визнати кредитний договір № 014/110-40/395 від 08.09.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством « [PERSON] Аваль» та [PERSON] недійсним. Представник позивача за первісною позовною заявою [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просив задовольнити в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач за первісною позовною заявою [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, в якій вказала, що первісні позовні вимоги не визнає в повному обсязі, про що надала письмові пояснення, зустрічну позовну заяву підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ст.197 ЦПК України не здійснюється. Судом встановлено, що 05 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариство «[PERSON] Аваль» та [PERSON] Євгеніїною було укладено Кредитний договір № 014/110-40/394 згідно якого Позивач зобовязався надати Відповідачу кредит у розмірі 24\~000, 00 доларів США, зі сплатою 17,3 % річних, строком на 84 місяці. (а.с.13-16). 31.12.2009 року укладено додаткову угоду №014/110-40/395/1 згідно якої були внесені зміни, а саме сторони домовились викласти Додаток № 1 « Графік погашення» до Договору у новій редакції. ( а.с.20-21). Також, між сторонами укладались Додаткові угоди до кредитного договору, відповідно до умов яких вони погодили врегулювати заборгованість Позичальника за кредитним договором строк сплати якої настав. ( а.с.22-24). Однак відповідачем зобовязання за Кредитним договором належним чином не виконувались. В забезпечення виконання всіх зобовязань за Кредитним договором між Позивачем та [PERSON] було укладено [PERSON] іпотеки № 12/110-40/394/1 від 05 вересня 2008 року, згідно п.1.1 Договору іпотеки, іпотека забезпечує вимоги, що витікають з Генеральної кредитної угоди № 014/110-40/394 від 05.09.2008 року , укладеної з Іпотекодержателем та [PERSON], а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого Позичальник зобовязується перед Іпотекодержателем повернути кредит, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку ( пеню, штрафи), в розмірі, строки у випадках передбачених Кредитним договором, а також виконати інші умови Кредитного договору та відшкодувати Іпотекодержателю всі можливі збитки, понесені ним внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов Кредитного договору. ( а.с.41-47) Відповідно до п.1.2 Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме : однокімнатна квартира на 9 поверсі 9 поверхового житлового будинку : 34,2 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві власності, згідно договору дарування ВКМ № 055207 від 10.07.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4276, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19663884 від 25.07.2008 р. право власності іпотекодавця зареєстроване КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 25.07.2008 р., реєстровий запис № 72П-139, номер запису 139 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 13660795 ( а.с.42). Станом на 19.10.2015 р. відповідачем за первісною позовною заявою допущено прострочення виконання зобовязань з повернення кредиту та сплати процентів в сумі 5195,25 доларів США (що в еквіваленті до курсу НБУ становить 110646,87 гривень), яка складається із:заборгованість за процентами у розмірі 644,22 доларів США (що в еквіваленті до курсу НБУ станом на дату розрахунку становить 13720,40 гривень) ;поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню у розмірі 4551,03 доларів США (що в еквіваленті до курсу НБУ станом на дату розрахунку становить 96926,47 гривень, в т.ч. прострочена заборгованість 4551,03 доларів США, в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 96926,47 гривень). ( а.с.7-12) Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в строки передбачені графіками погашення кредитів, кредити та проценти за їх користування не сплачує, чим порушує вимоги Кредитного договору та ст. 525, 526 ЦК України. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, п. 16.3 кредитного договору в разі прострочення позичальником повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Згідно розрахунку, станом на 19.10.2015 рік заборгованість [PERSON] перед "[PERSON] Аваль" по кредитному договору № 014/110-40/395 від 08.09.2008 року складає 5195,25 доларів США( що в еквіваленті до курсу НБУ становить 110646,87 гривень), яка складається із:заборгованість за процентами у розмірі 644,22 доларів США ( що в еквіваленті до курсу НБУ станом на дату розрахунку становить 13720,40 гривень) ;поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню у розмірі 4551,03 доларів США ( що в еквіваленті до курсу НБУ станом на дату розрахунку становить 96926,47 гривень, в т.ч. прострочена заборгованість 4551,03 доларів США , в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 96926,47 гривень). Відповідно до ч.3\~ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вказаний розрахунок відповідачами не спростовано, проведено відповідно до умов договору та є належним доказом по справі (а.с. 7-12), а отже в цій частині позовні вимоги банку до [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо первісних позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки слід зазначити наступне: 17.07.2015 року Позивачем на адресу Відповідачів було надіслано повідомлення про порушення зобов'язання з вимогою виконати кредитні зобов'язання у повному обсязі, яке залишилося без задоволення.(а.с.52-53) Згідно частини 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Статтею 7 Закону України "Про іпотеку", встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання, якщо інше не встановлено щодо відшкодування, в тому числі, витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 ст. 36 цього ж Закону визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, установленому ст. 37 цього ж Закону або право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, установленому ст. 38 цього ж Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Виходячи з наведеного та у відповідності до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК суд повинен розглядати питання можливості застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в ч. 1 ст. 38, абз. 4 ч. 1 ст. 39 Законом України " Про іпотеку" і будь-яке окреме уповноваження іпотекодавця для цього не потрібне (ч. 5 ст. 38). Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 39 цього ж Закону у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 6 ст. 5 цього ж Закону вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Згідно до ч. 3 ст. 37 цього ж Закону іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у пункті 42 судам роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедурні продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Крім того, згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто звернення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 грудня 2016 року усправі № 6-2839цс16, закріплено, що нормою ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачений перелік компонентів, які є обовязковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації, в тому числі й реалізації на прилюдних торгах. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, в розумінні норми статті 39\~Закону України «Про іпотеку» суд повинен установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні. Оскільки, в порушення вимог законодавства позивачем не було надано належних доказів щодо вартості іпотечного майна, на час ухвалення рішення позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства « [PERSON] Аваль» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним слід зазначити наступне. Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Умовами ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12\~Постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»\~роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Не є підставою для скасування рішення суду посилання [PERSON] на те, що Кредитний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, оскільки укладений у іноземній валюті з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, період сплати тіла, процентів, інших платежів, розмір щомісячного платежу, що і було передбачено сторонами при укладенні кредитного договору отримання кредиту, його погашення, сплати відсотків в доларах США на виконання взятих на себе зобовязань за кредитним договором позивачем з метою зарахування обовязкових платежів відповідно до умов кредитного договору відкрито рахунок в іноземній валюті, що повністю відповідає чинному законодавству та умовам кредитного договору. Відповідно видача кредиту, внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, процентів, інших обовязкових платежів в валюті зобовязання долар США є правомірним. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати операції і угоди з валютними цінностями. Крім того, банківською ліцензією Національного Банку України надано повноваження банку ПАТ «[PERSON] Аваль» на здійснення операцій та угод, визначених ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та до додатку до дозволу визначено перелік операцій, які має право здійснювати відповідач, зокрема, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України. Відповідно до п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують операції, зокрема і для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач довів те, що [PERSON] отримав у встановленому законом порядку банківську ліцензію (генеральну) та письмовий дозвіл Національного банку України і станом на час укладання кредитного договору відповідач мав право на здійснення валютних операцій та укладання кредитних договорів в іноземній валюті, при цьому наявності в уповноваженому банку індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції не є необхідним. Відповідно до Постанови №5 від 2012 р., при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.\~215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.\~18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень п.п.2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління НБУ від 10.05.2007року за №168, також вбачається, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Як вбачається з матеріалів справи банк виконав вказані вимоги Закону та визначив графік погашення заборгованості по кредиту та визначив сукупну вартість кредиту і реальної процентної ставки на місяць, розписав, які суми позивач зобов'язана буде сплачувати щомісячно на протязі дії кредитного договору. Позивач була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис [PERSON] на оспорюваному договорі. Не заслуговують на увагу посилання позивача на втрати нею при девальвації української гривні, оскільки діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти гривні. Стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. За таких обставин зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати надання оригіналу. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Позивач [PERSON] не заперечувала факт укладання договорів та отримання коштів, що підтверджується поданою зустрічною позовною заявою (а.с. 114), проте вважає кредитний договір недійсним. Обставини, які визнаються сторонами доведенню не підлягають. У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви банком сплачено 1659.70 грн судового збору (а.с. 6). Враховуючи часткове задоволення вимог лише до [PERSON] та приписи ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений банком за подання позовної заяви в сумі 1659.70 грн.

Outcome: partial