Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, вказуючи, що знаходилась у шлюбі з [PERSON] з 01.07.1972 року, шлюбні відносини [PERSON] та [PERSON] тривали 32 роки. У 1992 році [PERSON] була виділена земельна ділянка під будівництво житлового будинку, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н., с. Кароліно-Бугаз, пров. Жемчужний, 18. На протязі 12 років у відповідності з матеріальними можливостями сім'ї, загальними зусиллями подружжя займалося будівництвом будинку, обладнанням та облагороджуванням земельної ділянки. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2006 року шлюб між ними було розірвано. В період судових спорів [PERSON] випадково дізналась, що [PERSON] уклав договір позики з [PERSON] від 04.09.2005 року, в якому визначено забезпечення позики заставою, предметом якої є вищевказані земельна ділянка та житловий будинок, що є спільним майном подружжя. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2007 року визнано мирову угоду, в якій [PERSON] погодився визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку та будинок. 16 листопада 2007 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2007 року за нововиявленими обставинами, яка була задоволена ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2008 року. Виходячи з викладеного [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд витребувати у [PERSON] з незаконного володіння майно, а саме земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н., с. Кароліно-Бугаз, пров. Жемчужний, 18 та скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку та житловий будинок. Представник [PERSON] подав до суду заяву про слухання справи в його відсутності та відсутності позивача, заявлені вимоги підтримав, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не зявилася, повідомлялася судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення по справі, що відповідає вимогам ст.ст. 224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши представлені письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Субєктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачає ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Під час судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON] знаходилась у шлюбі з [PERSON] з 01.07.1972 року, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2006 року шлюб між ними було розірвано. З 29.07.2005 року між [PERSON] та [PERSON] тривали судові спори у Приморському районному суді м. Одеси з приводу розподілу спірного майна подружжя, а саме стосовно земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н., с. Кароліно-Бугаз, пров. Жемчужний, 18. Згідно виписки з рішення сесії Кароліно-Бугазької сільської ради народних депутатів № 16 від 17 квітня 1998 року, [PERSON] отримав у користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку, який згодом був збудований. Таким чином, право власності на вказане спірне майно було набуте у власність в період перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. В період судових спорів [PERSON] уклав договір позики з [PERSON] від 04.09.2005 року, згідно якого вбачається, що [PERSON] надала [PERSON] кошти у розмірі 50 000 доларів США та в договорі визначено забезпечення позики заставою, предметом якої є земельна ділянка та житловий будинок, які знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н., с. Кароліно-Бугаз, пров. Жемчужний, 18, що є спільним майном подружжя. 10.08.2007 року [PERSON] звернулася з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та в період розгляду цієї справи сторони уклали мирову угоду, в якій [PERSON] погодився визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку та будинок, які є майном подружжя, що підтверджуються ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2007 року про визнання мирової угоди. 16 листопада 2007 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2007 року за нововиявленими обставинами, яка була задоволена ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2008 року. Судом за нововиявленими обставинами скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2007 року, якою була визнана мирова угода, а саме, у зв'язку із наявністю спору про поділ майна подружжя та арешту щодо земельної ділянки та житлового будинку. Ст. 330 ЦК України, розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Віндикаційним є позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України - Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним). Згідно п.п. 5, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Згідно п.21 вказаної Постанови у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зі змісту ст. 388 ЦК України вбачається, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У п. 23 вище вказаної Постанови зазначено, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Із матеріалів справи вбачається, що спірне майно є майном набутим у шлюбі між [PERSON] та [PERSON], зокрема, що підтверджується й ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2008 року, якою, з підстав порушення прав та законних інтересів, була скасована ухвала Київського районного суду м. Одеси від 21.08.2007 року, якою була затверджена мирова угода. Тобто, матеріали справи підтверджують твердження позивача про наявність у нього право власності на спірне майно. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Між [PERSON] та [PERSON] не має ніяких договірних відносин та відповідач безпідставно володіє майном, яке є власністю подружжя. Оскільки відповідно Інформаційній довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якої 25.09.2007 року прийнято рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н., с. Кароліно-Бугаз, пров. Жемчужний, 18, що є спільним майном подружжя та зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на осіб, що незаконно набули таке право. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ", у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи вище викладене, обґрунтованість позову та положення чинного законодавства, суд вважає за можливе здійснити захист прав та законних інтересів позивачки, витребувати з незаконного володіння у [PERSON] з незаконного володіння майно, а саме, земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н., с. Кароліно-Бугаз, пров. Жемчужний, 18 та скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на вказане майно.

Outcome: approved