Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

У червні 2015 року року позивачі звернулися з позовом до [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , в якому просили усунути їм перешкоди у користуванні належним їм на праві власності по 1\\2 частині кожній житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення . в обгрунтування позову посилалися на те, що відсутня згод власників приміщення на вселення сторонніх осіб, отже їх вслення та проживання є протиправним . На теперішній час вони не можуть користувтаися своєю власністю на власний розсуд, отже їх права власників підлягають захисту відповідно до ст. ст. 317,391 ЦК Україїни. В жовтні 2016 року [PERSON] та [PERSON] які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , звернулися до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, в якому просять визнати за ними право користування вказаною квартиробю, посилаючись на те, що таке право оспорюються з боку відповідачів. В обгрунтування свого позову зазначали, про постійне місце проживання [PERSON] з 1979 року , а з 2014 року і його дружини з дітьми , у спірній квартирі утримання квартири за власні кошти та проведення в ній капітального ремонту . Відповідачі проживають постійно вже більше 10 років за межами України, перешкод у користуванні власниками квартрою ніхто не чинить, а вони набули сервітутне право користування відповіжно до ст. 65,156 ЖК України, ст. 395,405 ЦК України. Ухвалою попереднього складу суду від 19 листопада 2015 року провадження у справі було зупинено до розгляду іншої цивільної справи, 11 серпня 2016 року відновлено провадження по справі. Справа після встановлення неможливості розгляду попереднім складом суду прийнята до свого провадження суддею Гуденко О.А. 04 травня 2017 року. В судовому засіданні позивачі за первісним позовом не зявилися, направили свого представника, який просив про задоволення позову з викладених в ньому підстав, посилаючись на вселення відповідача [PERSON] та його родини самовільно без згоди власника , що є підставоюдля їх виселення без надання іншого житлового приміщення на підставі ст.ст. 64,65, 116, 156 ЖК України, ст. 391 ЦК України . Відповідачі за первісним позовом та їх представник заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що [PERSON] проживає в спірній квартирі безперервно з 1979 року, його незаконно позбавили реєстрації у ній , права на приватизацію, він, а отже і його дружина з неповнолітніми дітьми, набули право користування житлом як члени сім'ї власника, за його згодою якого проживали квартирі весь цей час, а іншого житла вони не мають. Представник третьої особи підтримав зустрічний позов , посилаючись на захист прав джітей на житло і неможливість виселення дітей без надання іншого житлового приміщення. Вислухавши пояснення учасників процесу, вичивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи позову, суд дійшов висновку, що позови не підлягають задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є матір'ю [PERSON], а [PERSON] - його сестрою. [PERSON] у 1979 році отримала ордер на квартиру [ADDRESS] на склад сім'ї із трьох чоловік. В цій квартирі проживали [PERSON] та її діти [PERSON] та дочка [PERSON] 12.07.2000 року видано свідоцтво про право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] згідно з розпорядженням від 10.07.2000 року. Згідно довідки про склад сім"ї наймача ізольованої квартири на час приватизації квартири [ADDRESS] в ній мешкало та було зареєстровано дві особи: [PERSON] (дата прописки - 02.06.1980 року) та [PERSON] ( дата прописки - 07.12.2000 року). Розпорядженням органу приватизації від 11.02.2000 року № 3830-р заяву, подану від імені [PERSON] та [PERSON] задоволено. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] по 1\\2 частці за кожним. Згідно довідки від 18.05.2015 року за вих. №2/1-1199, наданою Центральним районним відділом м. Миколаєва Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, [PERSON] під час документування паспортом вперше - 03.11.1992 року в своїй заяві на тримання паспорту зазначив: [ADDRESS]. Актом про проживання від 14.05.2015 року встановлено, що [PERSON] з 1979 року по теперішній час проживає у квартирі [ADDRESS]. 14 лютого 2014 року [PERSON], уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] народився від шлюбу [PERSON]. Також як вбачається з матеріалів справи з позивачами за зустрічним позовом проживає [PERSON], [INFO], який є сином [PERSON], від першого шлюбу. Матеріалами справи підтверджується наявність кримінальних проваджень щодо перешкоджання з боку сторін один одному у користуванні спірною квартирою, а також звернення до органів опіки та піклування щодо наявності спору з користування квартирою між власниками та батьками неповнолітніх [PERSON] і [PERSON]. В травні 2015 року [PERSON] направлена вимога [PERSON] про виселення з спірною квратири протягом семи днів , на яку 28.05.2015 року була надана відповідь з запереченнями щодо незаконного вселення. Рішенням від 14 березня 2016 року Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 490\\4622\\15-ц (залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року) за позовом [PERSON] до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, ДКП "Житло", Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло", [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно , третя особа - ТОВ "Центральний-1" - позов задоволено. Скасуване розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року про приватизацію [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS].Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 28 лютого 2000 року Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради, про право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], видане на підставі розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року. Рішенням від 04 травня 2016 року Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 490/2488/16-ц за позовом [PERSON] до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, ДКП ""Житло", Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло", [PERSON], [PERSON], треті особи ТОВ « Центральний-1»,Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, [PERSON] про встановлення факту постійного проживання у квартирі, визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно - позов задоволено. Встановлено факт постійного проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 06.04.1979 року. Скасоване розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №6213-р від 10 липня 2000 року про приватизацію [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS]. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 12 липня 2000 року Управлінням комунальної власності Миколаївської міської ради, про право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], видане на підставі розпорядження Управління комунальної власності Миколаївської міської ради №6213-р від 10 липня 2000 року. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2015 року це рішення скасоване та ухвалене нове про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення апеляційного суду залишено без змін за відсутності правових підстав для визнання недійсною приватизації квавртири [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року відмовлено у перегляді рішення суду від 01.07.2015 року за нововиявленими обставинами. У відповідності до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 5 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси у спосіб, визначений Законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 12 ЦПК України). У відповідності до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві його користуванням інакше, ніж по підставам та порядку, встановленим законом. За роз'ясненням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року « Про використання Конституції України при відправленні правосуддя «, наявність чи відсутність прописки особи не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням. Як зазначає представник позивача , необхідними умовами для вселення в жиле приміщення інших осіб є дотримання порядку вселення та правил реєстрації, разом з тим, відсутність доказів про їх дотримання та письмової згоди хоча б одного з користувачів не узгоджуються із вимогами ст. ст. 64, 65 ЖК України, що є підставою для задоволення первісного позову. Також первісний позов мотивовано необхідністю користування й розпорядження позивачами об'єктом свого права власності шляхом виселення відповідачів. Згідно ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Проте, [PERSON] фактично з трирічного віку ( з часу отримання) народження проживав у спірній квартирі за місцем реєстрації матері [PERSON] , зареєстрований в ній, у зв'язку з чим набув у передбаченому законом порядку право користування жилим приміщенням (ст. 64 ЖК УРСР) - до 2000 року (часу набуття позивачами права власності на квартиру) , тому не може бути без належних правових підстав його позбавлений. Частиною першою статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначеної норми, право членів сім'ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею і із втратою нею права власності члени її сім'ї втратили право на користування відповідним житлом. Вказана правова позиція висловлена також у постанові Верховного суду України від 15 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Отже,члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК), і таким законом є не ЖК України, а норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частини перша - друга статті 321ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Судами встановлено, що власники квартири з часу набуття законного права [PERSON] на проживання та користування спірної квартирою не змінилися, отже він не втратив свого сервітутного права на користування цією квартирою. Крім того суду не надано жодних доказів того, що з часу набуття права власності на спірну квартиру позивачами за первісним позовом жодним чином заперечувалося його право на проживання та користування цією квартирою. Відповідно до ч. ч. 1,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За положенням ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, проживання в цій квартирі малотінього сина [PERSON] - [PERSON] також є правомірним. За такого вимоги позову про їх виселення ( а як наслідок і про виселення матері малолітнього [PERSON] - [PERSON] з малолітнім сином [PERSON]) є необгрунтованимиі не підлягають задоволенню. Що стосується вимог зустрічного позову про визнання права користування спірною кварторю, то такі вимоги також не підлягають задволенню, з огляду на те, що , по-переше, вимоги ст. 64-65 ЖК на час вирішення спору не можуть бути застосовані до дійсних правовідносин сторін, оскільки відповідачі є власниками квартири, а даних щодо укладення договору найму позивачами матеріали справи не містять і на таке сторони не посилаються. По-друге, щодо застосування положень ст. 405 ЦК України то, оцінка цьому надана судом при вирішенні первісного позову - отже в цій частині відносно [PERSON] і [PERSON] вимоги є зайвими, а щодо [PERSON], та [PERSON] , то членами сім'ї власників житла в розумінні положень СК України та ЖК України вони не є, отже самостійного права користування спірною квартирою не набули. Посилання позивачів на на тривале проживання в квартирі будинку не є окремою підставою для набуття права користування спірним жилим приміщенням, як і відсутність у них іншого житла ( таке не може впливати на обмеження прав позивачів у володінні, користуванні і розпорядженні своїм майном). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed