Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 20 130, 00 дол. США; стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних в розмірі 1 796, 80 дол. США; стягнути з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 0, 035 % від простроченого зобов`язання за кожен день прострочення, що становить 1 285, 80 дол. США; стягнути з відповідача на користь позивача пеню витрати на оплату судового збору в розмірі 6 306 грн. 70 коп. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 05 січня 2016 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження укладання якого та його умов сторонами складено розписку. Відповідно до умов зазначеного договору, позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 20 130, 00 дол.США, а відповідач в свою чергу зобов`язався повернути грошові кошти у строк до 01 березня 2016 року, та у випадку прострочення терміну повернення позики відповідач зобов`язався сплатити позивачу 0,035 % пені за кожен день прострочення. [PERSON] зазначає, що станом на день звернення до суду із позовом [PERSON] умови договору не виконав. За викладених обставин, у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору щодо повернення коштів, наданих в борг, позивачем нараховано пеню, розмір якої складає 1 285, 80 дол. США, а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано на суму боргу 3 % річних від простроченої суми, що складає 1 796, 80 дол.США. За викладених обставин позивач і вимушений звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересів. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 280 Цивільного процесуального Кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача на підставі пояснень представника позивача та письмових матеріалів справи, оскільки відповідач повідомлявся належним чином про дату, час та місце слухання справи, він не повідомив суд про причини неявки, ним не подано відзив, представник позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Чепуріна В.О., дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючі правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно розписки від 05 січня 2016 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 20 130, 00 дол. США коп. та зобов`язався повернути цю суму грошових коштів [PERSON] до 01 березня 2016 року, а також у разі неповернення суми боргу до вказаної дати [PERSON] зобов`язався виплатити [PERSON] пеню в розмірі 0, 035 % від неповернутої суми боргу за кожен день прострочення. Згідно частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналізуючи вказану норму чинного законодавства України, підтвердженням факту укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] є розписка від 05 січня 2016 року, зі змісту яких вбачається, що останній дійсно отримав від позивача грошові кошти в розмірі 20 130, 00 дол. США, та які зобов`язався повернути до 01 березня 2016 року. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України №6-996цс17 від 13 грудня 2017 року. Згідно позиції, висловленої в постанові Верховного Суду у справі №367/135/16-ц від 05 вересня 2018 року, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин; розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та зазначення дати отримання коштів. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] свої зобов`язання, передбачені умовами договору позики, в установлений в ньому строк не виконав. За приписом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 Цивільного кодексу Украйни встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи, документи, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання [PERSON] своїх зобов`язань, що випливають із розписки від 05 січня 2016 року в зазначений в ній строк - до 01 березня 2016 року, у зв`язку суд приходить до висновку про правомірність заявлених [PERSON] позовних вимог щодо стягнення основного боргу в розмірі 20 130, 00 дол. США, а також нарахованої пені в розмірі 1 285, 00 дол. США. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі зазначеної вище норми чинного законодавства, та із врахуванням встановленого в судовому засіданні факту прострочення терміну сплати боргу відповідачем [PERSON] , передбаченого умовами договору позики, суд вважає правомірним нарахування позивачем [PERSON] 3 % річних від простроченої суми, та розмір яких становить 1 796, 80 дол. США. (20 130,00 дол. США (борг) * 1 086 (днів) * 3 (процентна ставка) / 100 / 365 (днів) ). Також, вирішуючи питання щодо правомірності стягнення з боржника суми боргу в іноземній валюті, суд вважає за необхідне вказати на наступне. Згідно із частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України , позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Водночас, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог статті 192 Цивільного кодексу України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 Цивільного кодексу України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 Цивільного кодексу України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині 3 статті 533 Цивільного кодексу України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менш, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті, що передбачено статтею 193, частиною 4 статті 524 Цивільного кодексу України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"(далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". У частині 4 статті 5 Декрету N 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. При цьому Декретом N 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Окрім того, чинним законодавством відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. За таких обставин, суд приходить до висновку, що укладення та виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічний висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, в Постанові Великої Палати Верховного Суду від від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц. Окрім того, суд зазначає, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. У частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Передбачене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц. За викладених обставин, приймаючи до уваги встановлений в судовому засіданні факт невиконання відповідачем умов договору позики та враховуючи правомірність нарахування позивачем пені за прострочення сплати основної суми боргу та 3 % річних на несплачену суму боргу, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 20 130, 00 дол. США, 3% річних в розмірі 1 796, 80 дол. США, пеню в розмірі від простроченого зобов`язання в розмірі 1 285, 80 дол. США, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Оскільки статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума сплаченого останнім судового збору при подачі позову до суду в розмірі 6 306 грн. 70 коп.

Outcome: approved